„Nemusíme vidět všechno, nejsme tu totiž naposled.“

Beer with Travel

Věnování

Tuhle knihu věnujeme našim synům – Tadeášovi a Filipovi. Děkujeme především Kristýně, Tereze a našim rodinám. Šimonovi & Rock Café crew. Jackie Crash. Pod 7 kilo. Markovi, Daliborovi, Káče a všem lidem, které jsme během našich cest poznali. Týpkovi, co začal v Plzni vařit pivo.

Obsah

- Vlaky, kšiltovky a lahváče

- Tuhle cestu nemůžeme přežít

- Správná cesta začíná na nádraží

- Slané pivo, Švejk a selfíčka

- Největší hajzlové téhle cesty

- Rudé náměstíčko, nealko KHL a Sedm sester

- S Kájou se kouřit nechodí

- Tataři na skok mezi Tatary

- Bejby agent, zombie a oškubanej vekslák

- Všude šeď a zloději lahváčů

- Konečně ta pravá Transsibiřská

- Je to Nekonečný

- Jak jsme se v knihovně poctivě (v)zdělali

- Zelený boršč, zběsilý maršrutky a nekonečný Bajkal

- Cigára pro Sašu

- Rozmlouváme s Leninem

- Seznamka po rusku, boxeři a říznutej líh

- Vítá nás Vladivostok. Ruské San Francisco

- Poslední ruská kocovina

- Účet prosím

Vlaky, kšiltovky a lahváče

Kdybych chtěl být dramatický, budu vám tvrdit, že jsou to přesně dva roky od chvíle, co jsme s nejlepším kamarádem Vláďou nasedli v Petrohradu na vlak, a odstartovali tak několikatýdenní pivní jízdu po legendární Transsibiřské magistrále. Mohl bych vám vyprávět o tom, že přesně v momentě, kdy hodinky ukázaly 11:11, jsem si vzpomněl na ten zlomový moment, něco se ve mně pohnulo a já po nekonečném zírání na prázdnou obrazovku konečně věděl, jak napsat úvod knížky, který nebude sentimentální a dostatečně poutavě vám vysvětlí, co přesně právě teď držíte v ruce.

Skutečnost je taková, že jsme tenkrát pravděpodobně stáli v Petrohradu frontu v sámošce, nebo dělali něco podobně banálního. Těch 11:11 má ale úplně jiný význam. Když jsem se na ty číslice v rohu prázdné obrazovky díval, došlo mi to. Jasně. Člověk přirozeně tíhne k symbolice, má rád osudové shody náhod a podvědomě se ve všem snaží hledat nějaký vyšší smysl. Žádné šokující pointy ale v následujících kapitolách nečekejte. Je to prostě ten nejupřímnější možný popis toho, jak dva obyčejní kluci přejeli od evropského moře k asijskému oceánu vlakem, poznali u toho Rusko, Rusy a spoustu ruského piva.

A že u toho nakonec přece jenom jsem sentimentální? Budiž. Příprava knížky opravdu trvala skoro dva roky, takže jsem trochu naměkko, že je to po dlouhém úsilí konečně tady. Že se nám splnil sen a konečně držíme v ruce hmatatelnou upomínku na tu největší cestovatelskou eskapádu, jakou jsme spolu s Vláďou absolvovali, a můžeme se teď o ni s vámi podělit.

Že se dělíme rádi, už možná tušíte. Vždycky nás bavilo svoje zážitky zaznamenávat a zveřejňovat. Nejdřív to bylo formou internetového blogu, později prostřednictvím cestovatelských stand-upů a teď všechno vrcholí knížkou. Blog jsme před lety bez velkého bádání nazvali Beer with Travel a tahle značka už naší dvojce zůstala, protože je jednoduše přesná, vystihující a pravdivá.

S Vláďou jsme se seznámili v roce 2004, kdy nás svedla dohromady láska k punk rocku. Dodnes nás neopustila, a i když už se možná nebudeme drát do kotle, ale radši si hezky v klidu (s pivem v ruce) vychutnáme koncert ze zadních řad, věříme, že tam budeme stát i za čtyřicet let, a pokud už nám nebudou sloužit kolena, tak si k tomu holt sedneme.

Dobrá muzika nehraje každý den, a tak jsme častěji a častěji chodili s Vláďou na pivo jen tak. Přitom jsme zjistili, že krom muziky a piva nás spojuje taky láska k vlakům a Vláďa má jako bonus lehčí úchylku na metro. Slovo dalo slovo a brzy jsme na to pivo začali vlakem jezdit. Strašně rádi poznáváme nové lidi a věci, takže jsme se postupně pouštěli do větších a větších dálek. Zároveň si nás ale nepředstavujte jako nějaké „travel nerdy“, kteří běhají po cizím městě s očima zapíchnutýma do Lonely Planet a mají nervy nadranc z toho, jestli se jim podařilo odškrtnout všechny položky v seznamu „150 míst, která jednoznačně musíte v Humpolci vidět“.

Naopak jsme dva vyzevlení kluci v kšiltovkách, kteří jsou přesvědčení, že z cestování má člověk mít především radost a potěšení a nemá se jím v žádném případě stresovat. Je pro nás primárně o odpočinku od pracovních starostí a pohodově stráveném čase s přáteli. Že jsme tu Eifelovku minuli? Nejspíš nás zdržel jiný silný zážitek nebo dobře vychlazená dvanáctka. Jestli dané místo opravdu stojí za to, tak jsme tam nebyli naposledy. A pokud jednou tvrdím, že křížem krážem po světě jezdíme na pivo, tak by nedávalo smysl, kdybychom se u toho tvářili nějak vážně.

V naší oblíbené hospodě U rybníka jsme s tímhle přístupem postupně naplánovali výlet na pivo za polární kruh, stopem po Náhorním Karabachu a Arménii, návštěvu Černobylu, Aralského jezera nebo Velké čínské zdi. Zde vznikl také nápad udělat si malý blog, který bude sloužit jako vzpomínka na naše společné cesty, ke kterému jsme postupně začali přidávat další a další aktivity. Beer with Travel je na světě.

O tom, co všechno jsme po cestě vypili, ochutnali, viděli a zažili, se můžete dočíst na následujících stránkách. Tak si otevřete lahváče a snad se vám bude knížka líbit.

Tuhle cestu nemůžeme přežít

Začněme od začátku. Psal se rok 2016 a zrovna jsme se s Vláďou vraceli vlakem z Bělehradu. Vlaky totiž po pravdě máme prostě rádi. Především Vláďa je fanda všech dopravních prostředků jezdících po kolejích. Často jsou to už na pohled obdivuhodné kusy techniky, nad kterými musíte uznale pokývat hlavou. A systém, jakým jsou rozvržené železniční sítě, je taky ohromující. Já jsem s ním za jedno v tom, že to má v sobě určitou nostalgii a romantiku, kterou dvoupatrový autokar s instantní kávou do kalíšku prostě nenabídne. To, že je vlak ekologičtější než třeba letadlo, také není k zahození, a co je možná nejdůležitější, na palubě nejste v průběhu celé cesty odkázáni pouze na svoji sedačku. Můžete si protáhnout nohy, skočit na kus řeči za ostatními pasažéry nebo třeba do jídelního vozu na jedno rezatý.

My na něj samozřejmě taky zašli. S přibývajícím počtem čárek na lístku jsme měli stále odvážnější nápady na to, kam se podíváme příště, a opět nás to nejvíce lákalo na východ. A při nadhazování návrhů došlo i na ikonickou Transsibiřskou magistrálu. V tu chvíli to ještě byly takové ty silácké pivní řeči a vzdálený sen, který působil skoro nedosažitelně. Touha projet nejdelší a nejlegendárnější vlakovou trať na světě nás ale neopustila, a tak jsme během následujících měsíců začali reálně zkoumat jízdní řády, ceny jízdenek a místa, která se kolem magistrály dají navštívit. Příznivcům kolejové dopravy navíc Rusko nabízí ještě jedno velké lákadlo. Historická metra v Moskvě a Petrohradu jsou pompézně vyzdobené ikony, které si žádný cestovatel nemůže nechat ujít.

Nebudeme si nic nalhávat, naše představa o tom, co nás v Rusku čeká, byla dost mlhavá a ovlivněná předsudky. Rusko nás lákalo jako země – jako rozmanitá krajina s různorodým klimatem, osázená unikátní architekturou, ovlivněnou ruským megalomanstvím, hrdostí, politickou minulostí, či prostým faktem, že je všude spousta místa. O lidech a infrastruktuře jsme měli dopředu jisté pochybnosti.

Česká (československá) zkušenost je stále ovlivněná stínem minulosti a asi každý Pražan (nebo Karlovarák) někdy potkal v centru opilého ruského turistu, který se choval, jako by mu tu všechno patřilo. Když jsme o svém plánu začali mluvit před rodinou a přáteli, všichni přinejmenším tázavě pozvedli obočí. Vláďova máma nás strašila, že přijedeme na Bajkal a v krámě bude prázdno. Když jsme byli před časem v Moldávii nebo na ukrajinském venkově, bylo patrné, že se ta oblast (aniž bychom to mysleli nějak neuctivě) rozvíjí oproti střední Evropě v pomalejším tempu. No a na Sibiři jsme upřímně řečeno čekali, že to bude ještě o něco větší mazec.

A pak jsou tu nechvalně proslulí ruští pravicoví radikálové. Nedlouho před naším odjezdem média informovala o případu mladého Ukrajince, kterého radikálové ukopali jenom proto, že nevypadal dost rusky. Policie pachatele zadržela a následně většinu zase propustila.

Říkali jsme si: „Ty vole, co nás tam potká za šílenosti,“ a tak Vláďa sedl k vševědoucímu Googlu, abychom si před odjezdem pořádně přiživili paranoiu. A internet rozdával plnými náručemi. Videa, ve kterých moskevští chuligáni běhají po metru a honí levičáky, jsou v některých částech sítě vysloveně fenoménem. Oba s chutí nosíme kšiltovky a zvlášť já ve svojí americké bundičce vypadám jako klasický zápaďák. Samozřejmě jsme si hned začali malovat, jak někde ve vagonu petrohradského metra nebudeme mít před chuligány kam utéct.

Přičtěte k tomu naši drzou povahu a lásku k pivu a vyjde vám, že podle všeho jsme tuhle cestu vůbec neměli přežít. Každopádně jsme se smířili s nejhorší variantou, a tak vlastně ani nebylo těžké uvěřit, že realita bude ve finále alespoň o chlup lepší. Přece jen, předsudky jsou předsudky a specifické skupiny obyvatel jako opilí turisti či agresivní hooligans nic nevypovídají o tom, jaká budou setkání s obyčejnými Rusy.

Cestu do Ruska jsme plánovali přesně rok. Během té doby jsme o ní samozřejmě mluvili se spoustou kamarádů a několik z nich jsou dost velcí dobrodruzi na to, aby jim okamžitě zasvítily oči, když jsme jim naši ambiciózní výpravu představili. Tentokrát se tak naše tradiční dvojčlenná sestava rozrostla rovnou na pět osob. Marek je rozený cestovatel a pivař, a tak nás ani na chvíli nenechal na pochybách, že jej prostě bereme s sebou. Dalibor projel kus světa, na rozdíl od nás „ovládal“ azbuku, a ještě k tomu vzal s sebou svoji neméně dobrodružnou přítelkyni Káču.

Já i Vláďa normálně pracujeme, proto nehrozí, že bychom si mohli udělat třeba na měsíc volno. Oběma se nám podařilo uříznout pár týdnů, během kterých jsme museli zvládnout přejet celý kontinent a ideálně u toho co nejvíc vidět. Roční důkladné plánování tedy mělo svoje opodstatnění.

Jakmile bylo dané, kolik dní na cestu máme, začali jsme řešit, kolik času si dáme na zastávky, jaká místa chceme navštívit, co vlastně bude naše počáteční stanice a jak se na ni dostaneme. Pod pojmem Transsibiřská magistrála se tradičně myslí trasa vedoucí z ruské metropole do dálněvýchodního Vladivostoku. V dnešní době je možná populárnější alternativní varianta, která se za Ulan-Ude odkloní na jih a přes Mongolsko vede do Pekingu, protože dojet z Ruska do Číny je pro spoustu turistů zkrátka atraktivní. Trasa Moskva–Vladivostok nicméně byla od začátku náš favorit a ta „pravá“ magistrála.

Cesta Moskva–Vladivostok se dá stihnout za necelých sedm dní, ale to bychom toho z Ruska moc neviděli. Samozřejmostí tak byly pravidelné zastávky. Nemá cenu tu vypisovat všechny pracovní verze, ale postupně vykrystalizovala finální varianta, ve které jsme hodlali navštívit Moskvu, Kazaň, Jekatěrinburg, Irkutsk, Bajkal, Ulan-Ude a Vladivostok. Pak už zbývalo jen vymyslet, jak se dostaneme do výchozí stanice.

První nápad vypadal následovně: Pojedeme vlakem z Prahy do Moskvy, což trvá přibližně 25 hodin. Prohlédneme si Moskvu a vyrazíme směr Vladivostok. Změna přišla ve chvíli, kdy jsme zjistili, že bychom za tranzitní víza po Bělorusku zaplatili 60 eur. Představa, že projedu zemí, aniž bych vytáhl zadek z vlaku, a zacvakám za toto úžasné privilegium patnáct set, nás vytočila, a tak jsme plán jet do Moskvy vlakem zrušili. A i když v průběhu roku 2017 prý Bělorusko tato tranzitní víza zrušilo, my svoje alternativní plány ne.

Rozhodli jsme se začít svoji cestu v Petrohradu, a dát tak Rusko „coast to coast“. Minimálně mně se líbí, když má cestování také svoji symbolickou rovinu. Dojet z Prahy po zemi až na dálný východ... tahle idea rozhodně měla svoje kouzlo. Ale překonat obrovskou zemi od západního pobřeží k východnímu, to má možná ještě větší šmrnc. Petrohrad je navíc krásné město evropského charakteru a byla by škoda ho vynechat – nevidět ho (do Ruska se nepodíváme každý víkend) a přijít o perfektní srovnání toho, jak se Rusko od západu na východ mění.

V půlce června 2017 jsme koupili letenky na cestu do Moskvy i zpět. Příjemným překvapením byla nízká cena vnitrostátních letenek. Za zpáteční cestu z Vladivostoku do Moskvy, která trvá přes osm hodin, jsme platili pouze lehce přes 5 000 Kč. Vděčíme za to státní podpoře vnitrostátních letů. V tu chvíli se něco hmatatelně změnilo. Kromě plánů jsme měli k naší cestě v ruce i první doklad a začalo to vypadat, že asi fakt pojedeme.

O něco větší výzvou byl nákup jízdenek na vlak, které jsme chtěli pořídit ještě před odjezdem, protože kvůli napjatému harmonogramu nešlo riskovat, že se do některého z vlaků nedostaneme. Proto jsme se pustili do komplikované anabáze na stránkách ruských drah. Vypadají (nebo v té době vypadaly) jako z minulého století a angličtina funguje snad jen na hlavní stránce. Čím víc do hloubky jdete, tím víc bojujete s azbukou. Lze sice využít služeb zprostředkovatelských agentur, ty si však účtují poplatek navíc a stejně vám negarantují, že v době spuštění prodeje stačí naklikat všechny spoje, které vy potřebujete. Takže se může stát, že vám prodají parádní balíček jízdenek, kde vám někde uprostřed Sibiře chybí jeden zásadní přejezd. Je sice pěkné, že vám za nevyřízenou část objednávky vrátí peníze, ale když se nemáte jak dostat z jednoho konce Bajkalu na druhý, vaše totálně zničené plány pár korun v kapse opravdu nezachrání. Proto jsme se s ruským webem nějak poprali, a nakonec s úlevou vytiskli vytoužené PDF jízdenky. Alespoň jsme procvičili azbuku.

V rámci příprav jsme zhruba půl roku před odjezdem zavítali také do kina Lucerna na cestovatelskou přednášku o Transsibiřské magistrále. Chlapík mluvil celkem poutavě a shodou okolností popisoval cestu, která byla dost podobná našemu plánu. V tu chvíli jsme vůbec netušili, že chlapíka mluvícího z pódia ještě potkáme. Pak už stačilo vyřídit víza. Není to žádný problém, ale samozřejmě jsme to nechali na poslední chvíli a s notnou dávkou úlevy si je vyzvedli dva dny před odjezdem. Když člověk něco řeší takovou dobu, lehce podcení drobnost, jako je vyřízení víza.

Sen, který se před rokem zdál být v podstatě nereálný, se měl za okamžik stát realitou. Nezbývalo než doufat, že se z téhle cesty vrátíme bez průstřelu ledvin a cirhózy jater. Nutno podotknout, že naše rodiny měly strach spíše z varianty první. My, pragmatičtí chlapci, jsme si moc dobře uvědomovali, že reálnější nebezpečí číhá v té druhé.

Správná cesta začíná na nádraží

Naše velké cestovatelské dobrodružství začalo v pátek 15. září v 8 hodin a 22 minut na Hlavním nádraží v Praze. Když už jsme nemohli absolvovat vlakem celou cestu, mělo to alespoň určitou symboliku. A kde jinde v tuhle nekřesťanskou hodinu dostanete čepované pivo než na nádraží.

Místní Šalanda působila po ránu jako panoptikum pražské galerky a v tu chvíli by nás nikdy nenapadlo, že to je na hodně dlouhou dobu naposledy, co jsme z ostatních hostů v putyce lehce nervózní.

A zpětně už můžeme říct, že to bylo na dlouhou dobu i poslední setkání s takhle mizernou obsluhou. My jsme naštěstí chytli strategickou pozici hned u výčepu, tak jsme před odjezdem dva kousky stihli, ale nešťastník u stolu za námi čekal na pivo marně celých 27 minut (jo, měřili jsme to). Když to konečně vzdal a při odchodu utrousil na adresu schopné servírky jízlivou poznámku, tak se ta dobrá žena vybičovala k prvnímu projevu života a začala na něj řvát něco v tom smyslu, jak si dovoluje zpochybňovat její obětavou službu světu. Samozřejmě ji naprosto chápeme – čepovat zrovna Krušovice, to je oběť.

Že vyrážet na letiště zrovna z hlaváku možná nebyl úplně nejlepší nápad, se ukázalo vzápětí. Měli jsme krásně naplánované, jak se tam dostaneme v cuku letu něčím, co si říká Expresní autobus. Fronta na tohle vozítko byla ale tak dlouhá, že jsme lehce znejistění raději vyrazili na metro. Hromadnou dopravou jsme na Ruzyni dorazili tři minuty po expresu, takže se investice do autobusových jízdenek i panická snaha o dochvilnost jednoznačně vyplatily. V tu chvíli jsme si vzpomněli na jednu z našich hlavních zásad: Nestresovat se zbytečně z nesmyslů, však ono to nějak dopadne.

Dobrá nálada nám nezmizela ani na vteřinu, a tak jsme rovnou vyrazili hledat místo, kde by se dala koupit plzeň. Vzali jsme to přes McDonald’s, kde se nás informační tabule snažila přesvědčit o tom, že neidentifikovatelná placka ve snídaňovém menu je skutečně bramborová. Chuť jsme si spravili v nedaleké trafice, kde naše touha po plzeňském byla konečně ukojena. Do odletu zbývala asi hodina, a tak Vláďa při placení nesměle upozornil dobrodruha ve frontě před ním, že když si nechá pivo zabalit na palubu, ta časová prodleva mu nikterak neprospěje. Kdyby tak Vláďa v tu chvíli tušil, kolik teplých plechovek bude už za pár dní nucený vypít.

V půl dvanácté byl konečně čas nalodit se na palubu letadla společnosti ČSA z Prahy do Petrohradu. Popravdě je trošku smutné, kam se naše aerolinky postupem času dostaly. Dříve prestižní značka, založená na podzim roku 1923, patřila k nejslovutnějším v Evropě. Dnes, ať se na nás nikdo nezlobí, nevidíme rozdíl mezi ČSA a Ryanairem. Tedy jeden by tu byl. Ryanair má výrazně levnější letenky. Ale zase neservíruje vychlazenou malou plzeň. Byly nehorázně drahé, tak jsme si pro jistotu dali hned čtyři a cesta utíkala jedna báseň. Jenom Vláďu trochu mrzelo, že nepřišla nějaká ta turbulence – na rozdíl od konzervativnějších cestujících je společně se vzletem a přistáním považuje z celého letu za to nejzábavnější.

Jistý vzruch tak přinesla alespoň konverzace dvou žen důchodového věku, které půl cesty diskutovaly nad katalogem duty free o tom, co komu koupí a proč. Když nastala toužebně očekávaná chvíle a letuška s vozíkem plným blýskavých krabiček konečně zastavila u naší řady, začalo nákupní šílenství, oproti kterému je americký Black Friday jen slabým odvarem. V taškách přistály parfémy, plyšoví medvídci, Lego, sladkosti s motivy českých památek, model Pražského hradu a asi dvě stě dalších věcí. Nakonec dámy oslavily úspěšný nákup ještě Becherovkou. Dobrá práce děvčata, tomu se říká správně nasát českou kulturu!

Slané pivo, Švejk a selfíčka

Přistáli jsme na petrohradském letišti Pulkovo. Se sebezapřením a skřípěním zubů jsme pozorovali, že stále nevymřela tendence některých pasažérů po dosednutí letounu tleskat. Až jim jednou někdo vysvětlí, že na silnici je pravděpodobnost úmrtí daleko vyšší, budou najednou z řidičů autobusů úplní národní hrdinové. „Po dvou minutách jsme naprosto nečekaně opět dojeli živí do stanice! Bravo!“

Hned na imigračním se ukázalo, jak často bude probíhat naše komunikace s místními. Úředník na mne spustil v ruštině s příležitostným uplatněním anglických termínů, takže obraty jako „your passport pažalsta“ nebyly výjimkou. Vláďův pohovor probíhal pouze pomocí znakové řeči, protože nemluví rusky a žena za pultem neuměla ani slovo anglicky. Prošli jsme oba.

Před letištěm panoval klasický mumraj. Každých deset vteřin se k nám přitočil postarší pán se zlatým zubem a cigaretou nebo párátkem v ústech a opakoval magickou formulku: „Náda taxi? Taxi, náda?“ Jsme spořiví a v zahraničí rádi potkáváme místní, takže si snadno spočítáte, že jsme s díky odmítli a vyrazili na autobus. Vytoužená linka přijela během minuty, a tak jsme se nahrnuli k řidiči a pokusili se koupit lístek. Muž za volantem nám s klidem a nádechem arogance naznačil, ať neblokujeme prostor u dveří a jdeme se posadit. Nechtěli jsme být hned napoprvé za černé pasažéry, ale naštěstí se situace rychle vyjasnila.

Během chvilky přikvačila paní, které jsme zaplatili výpalné 40 rublů (15 Kč) za jízdu autokarem a na oplátku se nám dostalo papírové jízdenky o rozměrech jeden krát dva centimetry a téměř mateřského úsměvu s nádechem paradentózy. Přes uličku si sedl postarší pán, který s řidičem před chvilkou řešil stejnou patálii jako my. Na rozdíl od nás však nerozuměl ani popel, protože Němci a Rusové toho po jazykové stránce mnoho společného nemají. Uklidnili jsme pana Güntera, že jedeme také do centra a že budeme vystupovat také na metru Moskevská. Autobusová matka jej obratem zkasírovala a svět byl opět v pořádku.

Autobus se pomalu prokousával městem a během půl hodiny už jsme za doprovodu hustého deště a pana Güntera vystupovali na Moskevském náměstí u stanice metra Moskevská. I na těch několika metrech ke vchodu do podzemky jsme stihli promoknout. Jakmile jsme byli v suchu podzemního vestibulu, museli jsme řešit další potíž. Opět nám chyběly jízdenky a znovu situaci malinko komplikovala jazyková bariéra. Přepnutí do angličtiny u automatů nepomohlo, protože používaly hodně kreativní a svérázný překlad a následně s námi přestaly komunikovat úplně. S batohy na zádech jsme parádně blokovali půl stanice a za námi se začala tvořit fronta, ve které pomalu, ale jistě stoupala míra nervozity.

Jako výstřel do prázdna zazněl náš dotaz: „Hello, do you speak English?“ Ten jsme v zoufalém pokusu směřovali ke dvěma poblíž stojícím dámám. Mladší z nich nám velmi dobrou angličtinou začala vysvětlovat, jak v Petrohradu funguje systém hromadné dopravy a následně nám šla vystát frontu na jízdenky k nedalekému okénku. Když na ni přišla řada, přiskočili jsme, abychom zaplatili. To se setkalo se značnou nelibostí ostatních čekajících, kteří měli zato, že je prachsprostě předbíháme. To však pro změnu vyřešila starší dáma z ochotné dvojice, která remcaly z plných plic okřikla, ať jsou zticha, že mladíci z Čechie potřebují pomoc! Zaplatili jsme lístky, poděkovali a než jsme si plně uvědomili, že nám dámy nezištně věnovaly deset minut života, stačily zaplout do davu proudících těl a nenávratně zmizely.

Nadšeni z prvních zážitků jsme vyrazili směrem k turniketům, jen aby nás zase rychle zklidnila policie, která nás okamžitě odklonila ke kontrole zavazadel. Pro vysvětlení: Půl roku před naší návštěvou došlo v petrohradském metru k teroristickému bombovému útoku. Od té doby byla v podzemce zavedena přísná bezpečností opatření. Detektory kovů, ozbrojenci, kontroly.

Naprosto jsme netušili, co nás čeká. Vláďa prošel bez problémů, ale můj batoh se rentgenu nezdál. Že bychom si konečně na vlastní kůži ověřili, jak moc nelegální je přivézt na ruské území neregistrovaný dron? Chlapíci z bezpečnostní služby s přísným pohledem štěkli, že je batoh potřeba vrazit do mrazáku. Než jsme se stačili pořádně zděsit, začali se smát, poplácali nás po ramenou a popřáli nám šťastnou cestu.

V Rusku jsme strávili dalších pár týdnů, prolezli jsme bezpočet checkpointů, domluvili se s mladými i starými, Rusy i cizinci, potkali věci překvapivě povědomé i naprosto nečekané, ale humor petrohradských bezpečáků bez debat zůstává dodnes tou největší záhadou. Tedy, pokud to byl vůbec humor.

Po výlezu na náměstí Sennaya pořád pršelo. Najednou se u nás zastavila elegantně oblečená starší dáma a začala si s námi povídat. Jako jednu z prvních věcí nám ukazovala místa, kde nejblíže můžeme sehnat deštník nebo pláštěnku, ať nepromokneme. Neposlechli jsme, ale ta její starostlivost byla prostě kouzelná.

Jednou z prvních věcí, které děláme při cestách po zemích mimo EU, je nákup místní sim karty. Internet v mobilu je při cestách dosti prospěšná věc. Člověk může v klidu napsat domů, že je stále živ či si najít nejbližší místo, kde si může dát pivo. Skvělá věc. Zatím jsme ovšem byli offline a stažená mapa nás neomylně nasměrovala k nejbližší prodejně simek, jen abychom na místě místo prodejny mobilního operátora našli obchod s obuví. Před ním stál obézní chlapík s megafonem a vyvolával do něj reklamní slogany, které měly kolemjdoucí nalákat k výhodnému nákupu. Chvíli jsme obdivovali, jak dokázal obyčejné flinkání povýšit na formu umění, když při znuděném vykřikování krátkých hesel ani jednou neodtrhl oči od obrazovky mobilu, do kterého byl zahleděný.

Sami jsme ale potřebovali nahodit lokální data, proto jsme přestali přemýšlet o tom, zda takhle něco prodá, a hledali dál. Operátor, jehož obchod jsme objevili hned v další ulici, se shodou okolností jmenoval právě Megafon. Zřejmě osud. Slečna za pultem neuměla anglicky, avšak nabídku na komunikaci přes Google Translate jsme odmítli a zkusil jsem radši oprášit základy ruštiny. Z letáku jsme vybrali 16 GB dat a 500 volných minut. Za 600 rublů (cca 230 Kč) skoro stejně výhodná nabídka jako u pokrokových západních operátorů z Česka, co říkáte? Procedura zprovoznění čísla proběhla rychle a kromě skromného obnosu k ní stačil už jen pas. Matička Rus nás tedy měla definitivně napíchnuté a mohli jsme s klidem pokračovat v objevování jejích krás.

Ubytovaní jsme byli v hostelu Soul Kitchen, což v té době byl podle internetových recenzí jeden z nejlepších hostelů na světě. Byli jsme tedy celkem natěšení. Hostel jsme našli v prvním patře činžovního domu na břehu řeky Moyky, jednoho z mnoha petrohradských kanálů. Na recepci nás uvítaly s úsměvem dvě milé slečny a ukázaly nám celý hostel a hned od začátku jsme se nezmohli na víc než na slova údivu. Personál měl profesionální, přátelský a empatický přístup a vybavení bylo na skvělé úrovni. Doladěný interiér, čisto, klid a k tomu velká kuchyně, kde personál pro hosty pravidelně vaří a pořádá další aktivity. Zabydleli jsme se na svých palandách, kde každá z postelí nabízela díky těžkému závěsu pořádnou porci soukromí, i když na pokoji bylo dalších sedm lidí. Kdo si jako malý rád hrál v ložnici „na bunkr“, musel tu být v sedmém nebi. Nechali jsme si poradit, kam vyrazit na jídlo a pivo, a vypravili se do podvečerního Petrohradu.

Našince může překvapit, že to, co u nás známe jako restauraci nebo bistro, označují Rusové jako „kavárnu“. Normálně byste do Vládi nedostali kafe, ani kdyby ho posvětil sám plzeňský sládek, ale tentokrát chtě nechtě musel sklopit uši a vyrazit do kavárny. Podnik s futuristickým názvem Zoom byl jen pár kroků od hostelu a interiér na první pohled působil příjemně vesele a tak trochu hipstersky. Vláďovo nadávání na kavárenské povaleče spolehlivě umlčel Yuzberg Weissbier za 260 rublů (tehdy asi 90 Kč) a klasika největší: boršč. Ten přišel na 180 rublů (68 Kč), a i když patřil k těm dražším, co jsme na cestě ochutnali, byl ten nejlepší. Což je možná trochu škoda, ale na druhou stranu, alespoň měla cesta příjemný začátek. Tedy, alespoň po chuťové stránce, protože Café Zoom nám připomnělo, co jsme od ruských metropolí dopředu očekávali: Bude tu draho. Bohužel pro nás bývá točené pivo v každé restauraci jednou z nejdražších položek, nicméně Beer with Travel si neříkáme pro nic za nic a tekutý chléb jsme si nijak neodpírali. Pro pivní poslání se zkrátka musí trpět.

Na cestách se vždycky snažíme pít především místní piva, ať naše chuťové pohárky taky zažijí nějakou tu exotiku. Yuzberg byl pro nás chuťově trochu zvláštní a importovat si ho asi do budoucna nebudeme, nicméně zkusit se má všechno (pivo). Chuťový zážitek měl k ideálu daleko, o zábavu se nám tak postarala alespoň scénka od vedlejšího stolu. Seděl tam pár, který už na první pohled hořel vzájemnou láskou a měl si co říct. On se hrbil nad mobilem položeným v klíně, na kterém si nahlas pouštěl videa. Evidentně dost vtipná, protože čas od času vyprskl smíchy. Ona se viditelně skvěle bavila a měla z radosti svého miláčka sama nesmírnou radost. Skládala si z ubrousku origami, které po několika minutách nabylo podobu Cruelly de Vil, a snažila se svého vynikajícího společníka zbytečně neobtěžovat svojí zjevnou znuděností. V jednu chvíli to vypadalo, že se dívka dočká svého snu být obletovanou princeznou. Do trapné situace se totiž vložila servírka a zprudila mladíka za to, že si pouští telefon nahlas – není přece doma u televize.

Takže jsme si oddechli a byli rádi, že se slečně konečně má kdo věnovat. Úleva trvala jen asi minutu, když vyšlo najevo, že chlapec přece jen nebude žádný konverzační mág. Jestli nezemřeli, sedí tam mlčky nejspíš dodnes. To už jsme ale nezjistili, protože nám pohotová servírka přinesla účet. Byl mile založený do dětských omalovánek, navíc jsme se začali seznamovat se sympatickou skutečností, že personál ve službách vládne v Rusku perfektní angličtinou.

Přesunuli jsme se do nedalekého pivního baru Rockets & Bishops, který nás přivítal pultem se šestnáctkou pivních píp. Zřejmě jsme se ocitli v nebi, jinak vám ten andělský chorál v uších nedovedu vysvětlit. Ležák plzeňského typu, který naší chuti sedí nejvíce, tu nicméně nedostanete. Frčí IPA, ALE a další svrchňáky. Obsah alkoholu osciloval zhruba mezi čtyřmi a devíti procenty a překvapivě nás asi nejvíc oslovil ten nejslabší kousek. Tedy, překvapení jsme z toho byli především proto, že chmelový mok s názvem Salty Yog byl skutečně vyladěný do slana. Takže jestli na něco podobného narazíte, nebojte se a koštujte. Je to zvláštní, ale dobré. (Za sklenici jsme dávali nějakých 230 rublů).

Kolem deváté došlo ke zcela zásadní změně. Přidal se k nám zbytek transsibiřské výpravy. Jak jsem psal výše, tentokrát jsme nejeli jen dva, ale doplnili nás ještě Marek, Dalibor a jeho přítelkyně Káča. S kluky chodil Vláďa už na střední a Káču oba známe už přes deset let, takže jsme rozhodně měli pohromadě dobrou partu. Proč jsme se sešli až takhle v Petrohradu? Důvod byl jednoduchý. Stejně jako já s Vláďou milujeme vlaky, Dalibor s Markem jsou ohromní fandové do letadel. Proto oželeli pohodlí přímé linky z Prahy a vzali to přes Rigu, aby měli možnost proletět se malým osobním letadlem Bombardier Dash 8.

Jak jsme tak seděli a probírali svoje dosavadní zážitky, shodovali jsme se hlavně na jedné věci. Petrohrad na nás působil opravdu evropsky. Zatím jsme nezaznamenali nějaký propastný rozdíl oproti centru Prahy, Varšavy nebo Berlína. Což ostatně ilustroval i objednaný burger – prakticky jediné jídlo, které v tomhle podniku šlo dostat. (PS: Byl vynikající.)

Ale dost nacpávání, ten den jsme chtěli v Petrohradu stihnout ještě jednu místní atrakci, kterou si žádný cestovatel nemůže nechat ujít. Noční otevírání mostů. Tedy, vzali jsme to samozřejmě zkratkou přes jeden bar. Ten podnik se jmenoval Craft Bottle Bar a působil jako studentský klub. Všude deskovky, knihy a samozřejmě pivo. Na podniku byl pozoruhodný především jeho majitel. Byl to asi dvoumetrový čtyřicátník s precizně načesaným rockabilly účesem, který se nám přiznal, že jeho nejmilejší kniha je Osudy dobrého vojáka Švejka. Takže jakmile zjistil, že jsme z Prahy, okamžitě nám začal vyprávět o svých výletech do naší země, kde kromě obligátní návštěvy stověžaté matičky zvládnul i cestu vlakem do Českých Budějovic. V Táboře měl sice vlak poruchu, ale i tak to prý stálo za to. Kdybyste z jakéhokoliv důvodu potřebovali vědět, kde všude se v okruhu několika set kilometrů od Petrohradu nacházejí sochy Jaroslava Haška nebo Švejka, hledejte právě tohohle chlápka – ví to na centimetr přesně a strašně rád o tom vykládá.

Kvůli seznámení s největším milovníkem hospodského Palivce pod sluncem jsme málem zapomněli na čas. A z toho mohl být setsakramentský průser. Víte, jak jsem před chviličkou zmiňoval slavné petrohradské zvedání mostů, které by si žádný cestovatel neměl nechat ujít? Tak cestovatel, který má ubytování na druhé straně řeky, by si ho neměl nechat ujít dvakrát! V půl druhé se totiž všechny mosty na řece Něvě zvednou, aby se otevřel koridor, kterým proplují lodě z Finského zálivu do vnitrozemí. Funkční zůstává jeden jediný visutý most, který je pekelně daleko a taxikáři vás při jeho přejíždění pořádně natáhnou, protože vědí, že nemáte jinou možnost.

Nahodili jsme tedy usainovské tempo, za dvanáct minut doběhli asi jeden a půl kilometru k řece a vyloženě filmově na poslední chvíli přeběhli přes most. Ve druhé půlce mostu už jsme běželi docela z kopečka. (No dobře, to kecám, jakmile se zvedání mostu blíží, už vás na něj samozřejmě dávno nikdo nepustí). Na druhé straně už jsme se mohli zapojit mezi turisty i místní, pro které je zvedání mostů velkou atrakcí. Mosty jsou ozdobené světélky, řekou proplouvají líným tempem gigantické lodě a na nábřeží postávají dobře naladěné davy. Jestli jste denní ptáci, tak na tuhle noční atrakci při návštěvě Petrohradu určitě zkuste vydržet.

Během naší vlastní čumendy nás nejvíc pobavil výjev jako z nějaké filmové parodie. U chodníku najednou zastavila limuzína. Dokonale nablýskaný Rolls-Royce Phantom s kouřovými okny. Z místa pro spolujezdce vystoupil chlap jak hora. Ostře řezaný, na krátko ostříhaný, v černém obleku a sluchátkem v uchu! Chyběly mu už jen černé brýle, ale ty by přece jen uprostřed noci asi působily divně. Osobní strážce se rozhlédl po okolí a teprve potom otevřel zadní dveře. Tina Turner sice nevystoupila, ale i s postarším pánem byl docela zážitek. Vyskočil, udělal několik kroků přes chodník, nacvakal pár snímků telefonem. Ostraha neustále krok za ním. Tyčila se nad svým šéfem, jak kdyby čekala, že každou chvíli bude muset vlastním tělem blokovat nějaké ty kulky. Ani jsme nedýchali a byli zvědaví, jak tahle kovbojka bude pokračovat. Jak už to tak v životě ale bývá, bez jakékoliv zajímavé pointy se chlapík zase rychle ponořil na zadní sedadlo, ochranka za ním zavřela a automobil se (věrný svému jménu) jako fantom zase ztratil. Vím, že jsem říkal, že nejsme kluci rozmazlení a rádi při cestování poznáváme místní život, ale na tenhle způsob turistiky bychom si asi taky dovedli zvyknout.

Chvíli na to jsme pochopili ještě jednu věc. „Duck face“ byl vynalezený v Rusku. Nebo jestli ne vynalezený, tak minimálně přijatý za vlastní a dovedený k dokonalosti. Kam se hrabe kult Vladimíra Putina, výroba té zaručeně nejrajcovnější profilovky, to je jinačí náboženství! Doteď jsme si toho nevšímali, protože jsme svým způsobem byli neustále na pochodu. Ale jak jsme se zastavili u většího turistického lákadla, mohli jsme jako na dlani pozorovat výjev, který jsme napříč Ruskem zaznamenali ještě mnohokrát. Obzvlášť mladé ženy natahují ruce, jak kdyby vám přes plot zkoušely očesat třešně, ale samozřejmě jen hledají co nejlepší úhel, do kterého nacpou co nejvíc z té vší krásy, kterou momentálně před objektivem složitě vyrábějí. Zkroutit tělo do polohy, která by bolela i hadí ženu, pořádně si hnout krkem, vytřeštit oči a pak přijde grandiózní finále! Rty se vysunou z tváře o dobrých pár centimetrů dopředu, předhoní nos, popolezou ještě o pár cenťáků dál, v miminkovském výrazu tváře nasají imaginární maminčin prs a pak už může zlatý iPhone blýskat jako divý a pořídit na všechny myslitelné sociální sítě důkaz o tom, že na to máte. Ale jinak Rusky nejsou vůbec ošklivý holky.

Zhruba ve tři už jsme byli lodiček nabažení, na další tajné agenty v Rollsech už to nevypadalo, pivo se tu na ulici pít nesmí, a tak jsme zamířili na hostel.

Poznámka od Vládi: Tady bych to rád přerušil a uvedl věci na pravou míru. Na hostel zamířili Dalibor, Káča a Marek. Zatímco oni šli v klidu spát, já jsem spolu s Honzou v ulicích Petrohradu hledal otevřenou sámošku, protože Honza je velký batole a nemůže jít spát, aniž by měl u hlavy flašku vody. Kdyby aspoň piva, tak bych to pochopil, ale proč musí pokaždé dělat Beer with Travel ostudu tím svým „pitným režimem“, to mi hlava nebere. Ale co já bych pro Honzíka neudělal, takový jsem kamarád.

Po noční promenádě parníčků se nám vstávalo jen ztěžka, a tak se nám z hostelu podařilo vykýblovat až před polednem. Jak už to tak ale u nás bývá, vůbec jsme se tím netrápili. Jestli uvidíme dvanáct místo dvaceti pamětihodností? Čert to vem, nepřijeli jsme sem závodit s autory Lonely Planet. Předpověď počasí hlásila na odpoledne a večer silný déšť a milá babička z prvního dne by nás nepochválila, protože i tentokrát jsme kašlali na deštníky i pláštěnky a radši v klídku šli hledat něco k jídlu. Kdyby vážně začalo pršet? No tak co, alespoň poznáme o jednu hospodu navíc.

V hostelu nám doporučili Bonch Café, kam jsme vyrazili na něco dobrého k snědku. Podnik opět vypadal stylově, navíc byl situovaný na nároží jedné z největších petrohradských tříd, takže jsme mohli pozorovat okolní cvrkot. Vybrali jsme si tradiční anglickou snídani a samozřejmě pivo s dřevorubcem na etiketě. Vedle u stolu si dva mladí kluci udělali z podniku klasickou „kavárenskou kancelář“, když jen pomaličku usrkávali jeden (společný!) čaj a při tom něco řešili zaboření v těch nejmodernějších MacBoocích. Zaradovali jsme se, že sami v tu chvíli v práci sedět nemusíme, a posílení snídaní se vypravili na průzkum města.

Jako první byl na programu chrám Kristova vzkříšení. Stavěl se 24 let (do roku 1907) a trochu připomíná známější chrám Vasila Blaženého v Moskvě. Stavba na nás svojí pompézností udělala ohromný dojem a celkově jsme si barevný pravoslavný styl oblíbili. Podél Gribojedova kanálu jsme vyrazili směrem ke katedrále Panny Marie Kazaňské a při přecházení jednoho mostu byli svědky úsměvné scénky. Určitě znáte nejrůznější živé sochy, Šmouly a další blázny v kostýmech, kteří se k vám v centru měst přitočí a přesvědčují vás, abyste se s nimi za nějaký ten drobák (ideálně drobák alespoň s Janem Ámosem) vyfotili. Tady něco podobného zkoušela mladá slečna převlečená za dvorní dámu z carského dvora. Když to zkoušela na jeden italský pár, postarší pán jí naprosto bezelstně poděkoval za ochotu, vrazil foťák do ruky jí a už slečnu navigoval, jak je má s manželkou ideálně vyfotit s chrámem v pozadí. Stáli jsme asi dva metry daleko a tahle krátká scénka nás všechny odbourala, řehtali jsme se jak my, tak mladá carevna. Jen co opět popadla dech, bez sebemenšího zaváhání dvojici nafotila jak ze žurnálu. Tohle člověk nevymyslí.

Za zatáčkou jsme potkali místní specialitu, Pick-up café. Jak už název napovídá, je to kavárna nacpaná kompletně na korbu malého osobního Pick-upu. Roztomilé.

Poznámka od Vládi: Jó, roztomilé. To víš že jo. Kafe v Pick-upu… taková blbost!

Co je snad ještě roztomilejší, je ruská megalomanie. Katedrála Panny Marie Kazaňské připomíná baziliku svatého Petra v Římě, kterou nechal car Pavel I. postavit, aby sblížil pravoslavné křesťany a katolíky. A když už se stavělo, tak samozřejmě pořádně – mramor na tuhle gigantickou stavbu se vozil až z Itálie. Alespoň nám to tvrdil pán, který se k nám přitočil, když si všiml, že v katedrále pozorujeme obraz Andreje Voronichina, architekta katedrály. Tedy popravdě řečeno, kdyby nám to neřekl, nevěděli bychom, jestli sledujeme portrét starosty města, místního biskupa, nebo chrámového zahradníka. Pán mluvil dlouho a s ohromným zápalem, ale mluvil tiše, aby nerušil, a navíc rusky (což dává celkem smysl), tak jsme mu horko těžko rozuměli aspoň tu pasáž s mramorem. Je docela klidně možné, že se nám pochlubil vynálezem léku na rakovinu a nám to dodnes zůstalo zcela utajeno.

Za naše neznabožství nás nebesa patřičně ztrestala, protože sotva jsme vylezli Voronichinovu dílu ze dveří, spustila se z vteřiny na vteřinu silná průtrž a za chvíli jsme byli durch. Pět minut na to opět svítilo sluníčko. Ale znáte Rusko. Říjnová revoluce v listopadu, Vánoce začátkem ledna a aprílové počasí v září. Normálka. Ale stálo to za to. Na mokré ulice dopadly paprsky slunce a vše se najednou lesklo jako zrcadlo. Je důležité si na všem najít to pozitivní. Jak jsme tak procházeli ulicí Millionnaya směrem k Palácovému náměstí, říkali jsme si, že ten zelenobílý barák před námi působí docela důležitě. Že je to Zimní palác, asi nejnavštěvovanější petrohradská památka, jsme zjistili až zpětně, ale protože jsme dobří přátelé, vážení a milí čtenáři, tak věříme, že to na nás neprásknete.

Palácové náměstí je opravdu obrovské a Zimní palác nádherná stavba. Tak krásná, že s ní skupinka čínských turistů prostě musela mít fotku ve výskoku. Sami jsme v tu chvíli ještě netušili, že během dalších cest budeme pořizovat většinu fotek takto. Naštěstí jsme jen dva, a tak to zvládneme obvykle na třetí až pátej pokus. Chvíli jsme zlomyslně pozorovali, jak se snaží všichni vyskočit naráz, ale vždycky to alespoň jeden člověk pokazil a ostatní se na něj sesypali jako vosy. Pořád se opakoval ten samý proces: Čtyři, tři, dva, jedna, SKOK! A i když se stejný povel opakoval asi desetkrát, stejně se vždycky někomu podařilo vyskočit už na jedna, nebo se neodlepit od země vůbec.

Jak jsme tam tak stáli a bavili se na účet skokanů o (selfie) tyči, tak jsme beze studu přiznávali strýčku Googlovi svoji nevědomost. Prozradil nám, že v Zimním paláci sídlili carové, začala tam říjnová revoluce a sídlí tam Ermitáž, druhé největší muzeum umění na světě. Impozantní, že? Tak jsme strýčku Googlovi poděkovali a zeptali se ho, kam se dá jít v okolí na pivo. Někomu to může připadat jako kacířské rozhodnutí, ale po dešti jsme byli promrzlí skrz naskrz. Teplo a sucho zvítězilo nad vidinou rozčílených pohledů hlídaček, které napříč národy z nějakého nám nejasného důvodu nesouhlasí s kapáním vody poblíž historicky cenných artefaktů.

Teplo zvítězilo doslova, protože podnik, do kterého jsme po chvíli dorazili, se Teplo skutečně jmenoval. Příjemná uvaděčka se nám strašně omlouvala, že je místo jen na baru, ale to nám nevadilo ani trochu. A myslím si, že si všimla šťastného záblesku v našich očích. Zatímco jsme čekali na obsloužení, pozorovali jsme cvrkot na baru. Nejvíc nás zaujala karafa na vodku. Nejspíš znáte takové ty karafy, ve kterých se u nás nosí ke stolu stáčené víno. Nu, tak tady je mají na vodku. I když, abychom nebyli nefér, mají „jenom“ variantu 2/3/5 deci. Žádné opilecké zvěrstvo se nekoná, to mají místní jen tak na uvítanou. Mezinárodní nabídka jídla nás moc neoslovila (už to zase chtělo nějakou místní specialitu), ale zrak se nám zastavil u nabídky pivní. Polovinu seznamu tvořila česká piva. K dostání byly všechny přední značky jako Kozel, Krušovice, Staropramen nebo… Žatec!? Snad jako jediní v celém podniku jsme si dali pivo ruské. Jednak jsme byli zvědaví na místní ležák, a navíc bylo téměř o polovinu levnější než český import za vskutku prémiovou cenu.

Jestli jsme se při příjezdu do země báli, že si všude budeme muset hrát na západní pracháče s tučným paklíkem hotovosti v ruce, tak nás realita velmi rychle přesvědčila o tom, že v tomhle směru jsme vedle jak ta jedle. V otázce placení Rusko skutečně není žádný zanedbaný zapadákov a minimálně ve městech šlo kartou platit prakticky všude. Dokonce i ve vlacích to bylo snazší než na naší „exkluzivní“ lince z Prahy do Ostravy. Účet jsme tentokrát dostali v hezky pokreslené obálce a u vchodu nám sympatická uvaděčka nabízela deštník zdarma, pokud už opravdu musíme jít. Venku opět padaly trakaře, takže otázka mladé slečny přišla vhod. Její starostlivost nás tak dostala, že jsme s díky deštník odmítli a šli jsme si na bar dát ještě pivo.

Když jsme odcházeli na druhý pokus, už jen drobně mrholilo. Deštníky jsme opět statečně odmítli, a tak slečna poprosila, ať chvíli vydržíme. Chvíli jsme se báli, že nás bude chtít nacpat rovnou do pláštěnek, ale místo toho se za moment vrátila s papírovým balíčkem, ve kterém jsme dostali něco sladkého ke svačině. No co tohle sakra mělo být? Aha, jasně, říká se tomu péče o zákazníka. Ale třeba to k nám na vyspělý západ jednou dorazí taky. Na rozloučenou jsme si udělali společnou fotku, napsali vzkaz křídou na tabuli a vyrazili do města.

Přišel čas se opět povozit naším milovaným metrem, i když tentokrát trochu nad rámec veškerého plánování. Doteď jsme to od rána táhli jen ve dvou s Vláďou a nyní jsme měli sraz také se zbytkem výpravy. A i když bychom s Vláďou přísahali, že se jednoznačně řeklo, že sraz bude ve stanici Admiralteyskaya, podařilo se nám projet asi čtyři další stanice, než jsme se na domluveném místě konečně přestali nahánět a skutečně se tam setkali. Nicméně, to je jen detail. Podstatné je, že sladký šáteček z baru nás opravdu nezasytil a potřebovali jsme se pořádně nafutrovat, než vyrazíme na noční cestu do Moskvy. Proto nás obzvlášť potěšilo, že jsme narazili na místo našich gastronomických snů.

Kousek od metra stojí Stolovaya u Admiralteyskiy, což je prachobyčejná jídelna, kde dostanete tác a u pultu si ukážete, na co máte zrovna chuť. Ceny byly vstřícné (hlavní jídlo s polévkou v přepočtu za nějakých 70 korun, lahváč za 40 kaček) a chuť tak vynikající, že někteří z nás si dali s tácem rovnou dvě kolečka. Ruská kuchyně hodně stojí na polévkách (boršč, vývary, soljanka, rybí polévky), salátech (řepa, mořské řasy) a různých masech s brambory nebo rýží. Takže žádná děsivá exotika, ale zároveň dostatečně odlišné chutě a je co objevovat. Většina jídel je lehká, takže se člověk nemusí bát nadlábnout.

Poprvé jsme také měli možnost ochutnat pivo z velkých pivovarů (asi jako kdybyste si u nás dávali Gambrinus nebo Staropramen), konkrétně Baltiku a Žiguli. O něm Dalibor celou dobu tvrdil, že to znamená racek, a protože jsme neměli důvod pochybovat o tom, že je Dalibor vzdělaný a čestný člověk, vzali jsme tento vzletný název za svůj. Bohužel se ukázalo, že Dalibor je starý lakýrník a ve skutečnosti název pouze souvisí s vrchovinou, kde se pivo začalo poprvé vařit. Zajímavostí je, že Žiguli (žigulovské) není značka, ale typ piva, podobně jako třeba plzeňské, a vaří jej několik různých pivovarů.

Co je hlavní, Žiguli do Ruska přinesli Rakušané a je to klasický ležák, který jsme si užili. Baltika se dělá ve dvou variantách. Baltika 7 má obsah alkoholu 5,4 % a také je celkem podobná našim spodně kvašeným pivům, ale Marek si dal Baltiku 9 a ta už je osmiprocentní, což je docela jízda. Zvlášť když o síle alkoholu nemáte páru a pivo si dáte v podstatě na ex, stejně jako to udělal žíznivý Mára. Na Markovi je však daleko zajímavější jiná věc. Pozorovat jej při objednávce jídla, to je koncert. Neumí ani slovo rusky, přijde k pultu a jakoby nic řekne česky: „Dobrý den, dal bych si ty masové koule, k tomu trochu bramborové kaše a přihoďte mi k tomu kuřecí rolku.“ Mile se usměje a za moment jeho vytoužená objednávka přistane na talíři. Je to stejně nevysvětlitelná záhada jako bermudský trojúhelník nebo bezednost dámské kabelky, ale opravdu to funguje. Vždycky! Jednou jsem ho zkusil napodobit a obsluhující paní (ta samá) na mě koukala jak na blázna.

Po vydatném obědě jsme si šli ještě zajezdit metrem, tentokrát už dobrovolně. Pak už nezbývalo než vyrazit na hostel pro batohy, abychom se mohli přesunout na Moskevské nádraží a pokračovat vlakem směrem na východ. Hostel měl zajímavé „vstupní heslo“, na základě kterého vás pustili dovnitř: Ukázali jste na recepci rukama srdíčko a recepční věděla, že k nim patříte, aniž byste něco museli složitě vysvětlovat. Při té příležitosti jsme si všimli zajímavého kulturního specifika. Zatímco našinec automaticky dává dohromady ukazováčky a palce obou rukou, korejští batůžkáři nám ukázali, že u nich se srdíčko zásadně ukazuje spojením palce a ukazováku ruky jedné. Od té doby už nedokážeme srdíčko ukazovat jinak. Usměvavá recepční nám hned po příchodu řekla, že v kuchyni si můžeme nabrat čerstvě uvařený boršč, a tak jsme před odchodem ještě jednou zaplesali nad tím, jak se k nám všude chovají mile. Ještě jsme prohodili pár slov, udělali společnou fotku a hurá na nádraží.