Věnování

Všem maminám, těhulím a potenciálním rodičkám, které neplní kvóty požadovaného entuziasmu, nedrží krok s dokonalými vrstevnicemi světa sociálních sítí, nejsou múzami, koučkami ani kněžkami, nešíří ryze sluníčkový pohled na svět, nejsou zdrojem nehynoucí inspirace… Prostě jen žijí, občas hýří optimismem, občas přežívají a někdy taky bez zdánlivě vážného důvodu hystericky brečí zamčené v koupelně. Aby věděly, že v tom nejsou samy.

Manifest za mitotické dělení

Pozitivní gravitest
na protest mě přiměl sepsat
těhotenský manifest.

Kudy chodím, tudy bliju,
já ten stav snad nepřežiju.
Podle mojí matky
už zaváním zvratky.

Denně spílám s hlavou v hajzlu,
že se na to nevykvajznu.
Připadám si bez rtěnky
jak ředitel vápenky.

Posednutá démony
(čti: ženskými hormony)
vyhrocuji debaty
v hysterické záchvaty.

Každý čtyři metry
sužují mě větry.
Než se třikrát otočím,
tak se málem pomočím.

Jednou takhle z večera
chytila jsem housera.
Že prý můj stav ukládá,
býti chromá na záda.

Do pálení žáhy
dospěla jsem záhy.
Vzápětí mi začaly
těhotenské návaly.
Všude samý beďary,
propocený spoďáry,
neobuju kecky
a bolí mě cecky!

Pak už se to jenom vleče,
než vám voda neodteče.
Následují jatka,
načež je z vás matka.

Kdekdo káže, ať v mém věku
projevím i trochu vděku.
Tyhle kecy v kráse celé,
ať si strčí do prdele.
Na vědomost je čas dát
doživotní celibát.
Nechť se z této rezoluce
zodpovídá evoluce.

Na závěr jen sdělení,
že zakládám petici za
mitotické dělení.

Úvodem...

Když dneska otevřete všechny ty internety, imrvére do vás cpou, že v podstatě neexistuje nic lepšího než být těhotná. Že je požehnaný stav zosobněním lásky, prostředkem sebepoznání, způsobem, jak emocionálně dozrát a probudit v sobě ženu. Také se dočtete cosi o intervenci z kosmu. Že prý tomu novému životu daly vzniknout vesmírné energie nebo co. Rovněž byste měla projevit vděk matce přírodě, rozuměj obejmout strom. A co mě teda trochu mate – ty řeči o duchovním naplnění. Já bych jako o jednom naplnění v souvislosti s těhotenstvím věděla, ale že by bylo duchovní? Pokud jste Panna Marie, možná… Mě teda v těhotenství naplnil hlavně pocit, že už být těhotná nikdy nechci. Leda by našli způsob, jak se množit mitózou.

Vyvstává zde samozřejmě otázka: A cos jako čekala? No, popravdě, doufala jsem – ne – věřila, že až jednou zabřeznu, čeká mě hormonální road trip napěchovaný blahem a nehynoucí rozkoší. Poněvadž tak jsem to přece četla! Že se mi v mozku rozmňouká jakési speciální mama čidlo a že navzdory druhé bradě a prsům na zádech rozkvetu v jarní louku. Že dám za pravdu všem těm porodivším celebritám, přičemž budu po jejich vzoru taktéž osvícensky troubit do světa, že mě těhotenství katapultovalo na vrchol. Páč tak se to dneska prostě dělá. Jako proti gustu, dobrý, ale za mě asi takto: Ten matroš chci taky!

Jelikož mám však asi špatného dealera a blaho je to poslední, co bych zažívala, honí se mi hlavou spíše otázka: Co jsme komu udělaly? Zatímco chlapovi excitovaně proteče údem pár mililitrů ejakulátu, ženská absolvuje traumatizující maraton o počet vyšlápnutých lejn, aby ji v samém závěru bohapustě vykuchali vagínu. A chlap se v kolektivu jemu podobných záhy do mrtě zbořil v hospodě. Tak je tohle spravedlnost? Otec mi řekl, že to prý máme za Evu, jež urvala jablko ze stromu poznání. Mrch a! Připadám si podvedená. Já chci prostě vědět, kde je to nejkrásnější období života ženy, které nám furt slibovali!

A tak jsem se o tom, coby zahořklá řepa, rozhodla napsat knihu. Můj životní majstrshit. Zpověď ztroskotance. Nějak to svoje roztrpčení zkrátka vyventilovat musím. Sdílenej problém je navíc poloviční problém. Proto hlásím: Nasrané rodičky všech zemí – spojte se! Když už trpíme, ať trpíme alespoň společně.

Pro ty, které výše uvedené ještě neodradilo, přikládám varování. Kniha není ideální volbou pro zarputilé hledače duchovních vůdců a životní motivace. Možná tak životní demotivace. Kniha nemá urážet. Kniha je pouze břitkou karikaturou žen v roli nastávajících rodiček a matek, ale taky coby partnerek, pečovatelek a prostopášnic… Zkrátka žen se všemi jejich výchylkami i odchylkami, bizarními projevy a iracionálními myšlenkovými pochody, kterým se lze jedině od srdce zasmát. Páč nic lepšího na to zatím nevymysleli. Leda schované platíčko Lexaurinu v peněžence pro případ nouze. Pánové, upřímnou soustrast, zvláště pak pokud spermie dorazí na místo určení. V takovém případě nás NECHTĚJTE NASRAT.

Pokud máte stále chuť číst, jste na správné adrese. Tak vzhůru do toho.

Tereza Maroušková, autorka blogu Nasraná Máma

Jízlivý pisálek, cynik, zhýralý marnotratník a věčný kverulant, nevděčník, násos, rouhač, potulný lovec ostudných zážitků, bojovník za práva matek „nematek“, zakladatel hnutí odloučení mozku od placenty, zplozenec socialismu, influencer pro chudé, nezvladatelná dcera, praktikující matka a vůbec obskurní existence.

Instagram @nasranamama

Mám na krku skoro 27. Jako jo, už nejsem úplná ranní rosa, kdejaký movitý obšourník ve věku mého otce by s klidem zahlásil, že už jsem dávno za zenitem. Ale já si to nepřipouštím. Podle mě vypadám mladší. Prokazatelně. V Lidlu po mně ještě loni chtěli občanku. Od té doby chodím pochopitelně nakupovat do Lidlu. Každopádně se na dítě necítím. Nemám ráda děti. Nevyčítám jim, že jsou děti. Jen je prostě nemám ráda. Vím, že se to dneska nesmí říkat nahlas, poněvadž vás za takový výrok liga outlocitných matek div nevyvěsí na návsi za genitál, ale já to beru tak: Někdo nemá rád koriandr a taky mu to nikdo nevyčítá. A navíc! Když se dneska každý tak rád ohání svobodou, tak já svobodně hlásím: Nemám ráda děti. Pevně však věřím, že to svoje snesu. Možná… Ale tak za dva roky nejdřív. Možná. No, jednou určitě. Nalijme si čistého vína, někdo mi ve stáří tu pr… kaďák utřít musí, že jo. Takhle, třicítku považuji za hraniční.

Se zploditelem chodím pár měsíců. Jako dobrý, genetický materiál na potenciálního otce mých dětí by měl. Splňuje mé představy co do intelektu, rodinné anamnézy, smyslu pro humor i fyziologie – není moc velký ani malý, tlustý ani vyhublý, mohl by mít užší nos a nižší nárt, ale budiž - navíc se na to rodičovství celej třese. Kdy došlo k transformaci, že chlapi záhy po seznámení prahnou po dítěti, zatímco žena bije na poplach a v panice cedí přes zuby: Brzdi!? Podle mě vůbec nemají páru, do čeho jdou. Si zkrátka představujou, že zplodí syna, zasadí strom a budou se nadále večer co večer válet u televize s rypákem zaraženým do mobilu, aniž by jim to jakkoliv okleštilo jejich komfortní zónu. Prý chtěl mít do třiceti zaseto. Třicetiny oslavil před třemi měsíci. Odmítá nosit gumu, protože ji prý nesnese. Takže kvůli JEHO pohodlnosti mám JÁ do sebe cpát hormony. Paráda. Antikoncepci jsem zobala deset let. Krom toho, že mě to stálo přes sedmdesát táců, tak mi to za ta léta pěkně rozházelo libido. A to teda rezolutně odmítám. Ale údajně mám být v klidu, poněvadž je prý pánem svého semene. Tak co, no. Budu si počítat plodné dny. Navíc v době, kdy každý druhý bojuje s neplodností, máme docela vysokou pravděpodobnost, že je minimálně jeden z nás reprodukčně narušený.

PRVNÍ TRIMESTR
(ZÁŘÍ-LISTOPAD)

Game over (2 tt - 3 tt)

1 tt + 5

Zpráva do skupinového chatu Vyzobané slunečnice:

Já Urvěte mi rodidla. Jsem to nedostala.
Nina Si děláš prdel, ne?! Vždyť máme letět do Říma. Dělala sis test?
Já Ne, ještě ne.
Zuzana Tak si hlavně přečti návod. Abys třeba nemočila do tý krabičky. Znáš se.
Míša A kdo je otec, víš?
Já Čubky!

Výsledek testu negativní. JO! Věděla jsem to. Tumdudumdudum… Být těhotná – nic moc. Ale být těhotná v burčákové sezóně? Tak to by bylo velké mrzení. Zploditel mnou sice opovrhuje, jak můžu vyměnit pivo za něco tak ubohého, jako je burčák, ale já si nenechám své zářijové guilty pleasure kazit. Navíc chceme letět na podzim do Thajska. Celej život chci letět do Thajska. Ty idylický scenérie z časopisů, tuk-tuky a kvanta božskýho jídla za pár šušňů… Bože, ať už máme letenku. Já bych ji bývala již dávno koupila, ale zploditel má na všechno moře času. Tenhle týden to musíme dotáhnout!

1 tt + 6

Jen teda nechápu, proč mám ve svých šestadvaceti na čele invazi jebáků.

2 tt + 5

Uplynul týden. Perioda stále nikde. Francouzi prý s oblibou říkají, že přijeli Angláni. Tak mně Angláni stále nepřijeli. A přitom cítím tu typickou bolest v podbřišku. „Jasná vlaštovka předznamenávající příchod rudé armády,“ ujišťuju se. V hloubi duše si však představuji apokalyptický scénář za předpokladu pozitivního výsledku těhotenského testu a nasucho polykám. Počkám do rána, protože ráno má být výsledek nejspolehlivější. Jeden den ta koupě letenky ještě počká.

2 tt + 6

Jdu na to. Jako upřímně, čůrat na terč je příšerná chujovina. Kdo se má asi trefit, aniž by si tu ruku nepochcal? Ve věci močení si vedle chlapů připadám zkrátka znevýhodněná. Nejenže můžou nevkusně občůrávat kdejakou zídku, aniž by veřejně vystrkovali bílej zadek, ale v suchu se trefí i do sebemenší štěrbiny, a to se ani neobtěžují utírat. Páč „poslední kapka jde vždycky do trenek“ – praví s notnou dávkou hrdosti zploditel. A stejně je od nich pod záchodovou mísou ustavičně nachcáno. Zpropadená biologie. Úplně zbytečně takhle nahrává současnému trendu mnohdy až patologické obsese genderovými ústrky. Pak se není čemu divit, že věčně svádíme boj o pohlavní vyváženost. Ženský už prostě nebaví močit v podřepu! Čímž se teda nechci prezentovat jako nějaká militantní feministka, jo. Abych řekla pravdu, podobné snahy mně spíš komplikujou život. Co se tady začali rozpínat ortodoxní stoupenci potírání pohlavních rozdílů, očekává se ode mě, že si snad přimontuju skříňku, vykomunikuju plynaře a zapojím internet. A to já teda rozhodně dělat nehodlám!

Tak. Dílo dokonáno. Test jsem odložila a odvrátila zrak. Počítám vteřiny do výsledku. Dlaně mi pokrývá vrstva studeného potu. Nervozitou se svíjím v žaludeční křeči. Pulsují mi střeva, buší mi srdce. Je to tady. Nač čekat. Tři, dva, jedna, nádech…

Co se zdálo být na hony vzdálené, se rázem mění ve skutečnost. Jako fakt se to děje. Člověk si připadá nezničitelný, dokud ho okolnosti nevyvedou z omylu. Test hlásí zřetelné dvě čárky. Ouzko. Je mi ouzko. Ta představa, že bych mohla někdy v životě čekat dítě, byla tak abstraktní. Na první dobrou tomu nemůžu uvěřit. Vždyť já ani nevim, co to bylo za šťouch! Vracím se do postele a sděluji tu novinu zploditeli ještě za tepla. „Tak jsem těhotná,“ pravím rozhořčeně. „Takže do žádnýho Thajska nejedem. Skvělý,“ dodávám. Asi pochopil, že balancuje na tenkém ledě a cokoliv řekne, vyprovokuje horoucí zlo, takže zvolil defenzivní postoj a opatrně, jako by očekával útočný manévr, mě hladí po ruce. Pár minut nato jsme šli mlčky pucovat lednici. Výjev z klasického hollywoodského oplodňováku. Teď to ještě nějak vydržet do pondělka, než mi to na gyndě potvrdí.

3 tt + 1

V životě každého člověka existují významné momenty, jejichž průběh není želbohu zdaleka definován kouzlem okamžiku, nýbrž spíše Murphyho zákonem. Ten totiž v některých případech funguje zcela spolehlivě. Třeba když se úzkostlivě krčíte na rohové židli čekárny v naději, že ty dvě čárky mamatestu odrážejí pouze vadné či mystifikující složení vaší moči, když vtom zjistíte, že vedle vás sedí „kamarád“ z dávných dob, jenž do vás vždycky jen ryl a vykřikoval, že interagovat s vaší vagínou, je jako strkat falus do chřtánu Critters. Ano, je to ten poslední, s kým chcete v inkriminovanou dobu vést hovory. A přece tam sedí. Jeho žena za pár týdnů rodí. Jaká to šťastná náhoda. Nucený dialog zpřetrhává sestra. Okamžik pravdy se blíží.

O pár minut později vycházím z ordinace a mám jasno. A tak to všechno začalo. Já a Tonda „Vorvaň“ Vosáhlo, první člověk, který se o mém těhotenství dozvěděl, v jedné čekárně. Taková tragikomedie. Při odchodu mě na recepci okamžitě pumpli o tři litry. To jako nehradí všechna vyšetření pojišťovna? Jak trefné. Nemyslíš – zaplatíš.

3 tt + 2

Okay, takže teď jsem teda těhotná. A co to jako obnáší? Proč nerozdávají všem nastávajícím rodičkám nějakou blbuvzdornou příručku? Zřejmě automaticky předpokládají, že se v nich od puberty budí mateřské instinkty, což je tak nějak přirozeně vede k svědomité přípravě. Koneckonců znám holčičky, co už na prahu dospívání ochotně obhospodařují kdejakého kojence. Jenže ve mně se žádné instinkty nebudí. Nemám nic načteno, v životě jsem v ruce nedržela mimino - jedinou příležitost pochovat si novorozeně cca rok a půl zpátky jsem rezolutně odmítla - a jako googlit si něco na netu? Nejsem žádnej sebemrskač, abych dobrovolně lezla do jámy lvové. V tomto ohledu musím významně docenit svoji doktorku. Ona je sice tak trochu hipster přírodní typ, ale poradila mi na můj vkus vcelku rozumně. „Dělejte, co doposud, poslouchejte svoje tělo, hodně spěte (ano, díky) a hlavně – HLAVNĚ – nic nečtěte.“ OK! To beru.

3 tt + 3

Tak mě napadá, že vztah ke sportu je zploditelovou další předností. Žádnej totiž nemá. Ne, to bych kecala. Asi tam něco bude. Co spolu chodíme, tak si jednou vyjel na kole. A tuze rád vypráví, že než mě poznal, sportoval furt. Což mi trochu připomíná sebe, kterak jsem se na pohovorech při otázce na záliby hrdě bila v prsa, že jsem letitou součástí amatérského volejbalového týmu a hrajeme minimálně třikrát týdně. Hroznej blábol. Kdysi jsem chodila s jedním fitness nadšencem. Bylo to vyčerpávající, poněvadž se ve mně imrvére snažil probudit vášeň ke sportu. Na větu „jdu do gymu“ jsem si vypěstovala regulérní alergii. Naproti tomu zploditel soustřeďuje svou pozornost spíš na pivo, takže se mu pod tričkem začíná zřetelně rýsovat slušnej pivní sval. Ale mně to nevadí. Smýšlím pragmaticky. Jak mi s takovým milanem může vyčítat moji cejchu? Svůj k svému.

Až si tohle přečte, tak mě přizabije.

3 tt + 4

3 tt + 5

3 tt + 6