Autor

Tereza Maroušková, zakladatelka blogu Nasraná Máma

foto: Megy Literová

Žena pochybných mravů, padlá matka, latentní alkoholička, držka z učitelské rodiny, zbloudilá právnička, milovnice fekálního humoru, šiřitelka slovního průjmu, kanálnice, ta, co nejde příkladem, kazí charakter a potírá křesťanské hodnoty, propagátorka rebélie, podněcovatelka nepokojů, nevděčnice, lenivá existence bez špetky ambicí, nic neumí, tak píše, ambasadorka ničeho, anti-bohyně, drbna a taky pošuk. A ke všemu se hrdě hlásím.

Instagram @nasranamama

Předmluva

Milé ženy,

záměrně píši ženy, neb držíte v rukou publikaci, která je určena především pro vás. Protože tu hormonální kazajku, kterou na nás biologie v rámci našeho reprodukčního poslání ušila, nedokáže nikdo jiný asi nikdy tak dobře pochopit. Jak již prohlásila nejedna matka ve výslužbě: „Není to prdel.“ Každopádně, pokud by se snad chtěl případný muž, zjevně neohrožený a otrlý kus, něco přiučit a podniknout exkurz do nevypočitatelné duše matky, nechť tak činí. Avšak na vlastní nebezpečí.

Jak napovídá již samotný název, kniha není ideální volbou pro slabší povahy a senzitivně zranitelné jedince. Pokud váháte, zda se ponořit do čtení, či je to na vás příliš velké sousto, prověřte svůj naturel níže jednoduchým testem.

Zaškrtněte výroky, s nimiž se ztotožňujete.

Jsem jemná žena.

Pyšním se vybraným chováním.

Prdím, ale nikdy to nepřiznám.

Vlastně o prdění zásadně nemluvím.

Mám úroveň.

A kultivovaný projev.

Mým idolem je Saskia Burešová.

Šířím výlučně pozitivní energii.

Mým snem je živit se jako duchovní koučka.

Ve volném čase viju věnečky a proháním se po louce.

A objímám stromy.

Lidé mě obdivují pro můj altruismus.

Jsem doslova posedlá sebeobětováním.

Nejlépe se cítím v přítomnosti dětí.

Čím více dětí se kolem mě mrcasí, tím lépe.

Nechápu matky, které si stěžují na nedostatek spánku.

Trávit namísto spánku čas s dítětem je přece požehnání.

Celkově nechápu matky, které si stěžují. Vždyť nemají na co.

Až porodím, budu si říkat bohyně.

Svou vagínu nazývám jóni.

A ne! Rozhodně jsem to poprvé neslyšela v americké reality show Too Hot to Handle.

Jím, abych žila. Nežiju, abych jedla.

Jídlo je přežitek. Skutečnou stravou těla je láska.

Lidé, co doma popíjí víno, jsou alkoholici.

Zaškrtnuto více než 5 políček: Ocitáte se v potenciálně ohrožené skupině čtenářů. Za předpokladu, že se i tak rozhodnete pokračovat v četbě, stvrzujete, že berete v potaz následující varování: Vystavujete se riziku vzniku traumatu, pobouření, znechucení, mravní újmy a sociální frustrace. Pokud knihu darujete, dopouštíte se ohrožení mravní výchovy matek, a to i těch potenciálních, a jejich hodnot. Text obsahuje výrazy jako „hovno, prdel, penis“.

Zaškrtnuto 0–5 políček: Zdá se, že jste přesně typ čtenáře, na nějž publikace cílí. Pokud nacházíte zalíbení v satiře, máte cit pro sarkasmus a ironii, pokud máte nadhled a nepopouzí vás nadsázka, a to ani v souvislosti s dětmi, pokud vládnete nekorektním humorem a nebojíte se ho použít, pokud vám mateřství nahání strach, popřípadě vás již několikrát drsně položilo na lopatky, nalijte si dobrého vína, otevřete balík chipsů a nechte se unášet na vlně svérázně pojaté mateřské reality.

Slovem autora

Aby bylo vysvětlivkám učiněno zadost: Kniha bezprostředně navazuje na první díl s podtitulem „Nekorektní průvodce těhotenstvím od početí k porodu“. Aktuální podtitul by možná lépe vystihovalo, kdyby namísto „průvodce“ nesl název „deník“. Rozhodla jsem se však „průvodce“ zachovat. Mám totiž za to, že podstatou knihy je provést čtenáře změtí těch nejrozmanitějších pocitů, které může žena coby matka zažívat. Pocitů demonstrovaných na těch nejobvyklejších každodenních situacích. Pocitů, o kterých se příliš nemluví, protože to všem těm zdánlivě renesančním bytostem okázalého světa sociálních sítí kazí image. Pocitů, za které se matky kvůli těmto bytostem naučily stydět. Které se naučily vnímat jako nepřirozené. Jako kazové. A pokud při čtení pookřeje alespoň jedna jediná duše zacyklená mezi nočním bděním a pokaděnýma plínama, považuji svoji misi za splněnou. Nebojte. Nejste v tom samy.

Jsem s pozdravem

Nasraná Máma

Úvodem...

Odjakživa jsem chtěla mít děti. Pro sichr. Na stáří. Aby mi někdo zaplatil důchoďák a nastěhoval si mě na Vánoce k sobě do kvartýru. A taky abych měla ve zralém věku komu vnucovat svoje rady do života. Hele nesuďte mě! Člověk dneska musí myslet dopředu a převzít odpovědnost za vlastní dožití. Jenže když přišlo na lámání chleba a já se přehoupla do věku, kdy do mě rodiče začali hustit něco o vnoučatech… No, zkrátka jsem se na děti ještě necítila připravená. I když, může se někdo jako já cítit připraven na děti? Neřekla bych. Nemám ráda děti. Teda, vždycky jsem si myslela, že je nemám ráda. Dělají bordel a okrádají vás o komfortní zónu. Technicky vzato jde o podvratné živly, co vám nedopřejí chvilku oddychu. Nechovat k nim sympatie je přirozeným obranným mechanismem pudu sebezáchovy. Taky mám pocit, jako by na mě mluvily nějakým zašifrovaným dialektem. Vůbec nevím, jak na ně reagovat. Cizí dítě na mě spustí a já jsem záhy úplně vyvedená z rovnováhy. Proč na mě to dítě mluví? Sorry, nemluvím řečí tvého kmene. A tvých soukmenovců jakbysmet. A vůbec, my se známe? Jsem vyděšená. Ale čím víc se nad tím zamýšlím… Já ve svý podstatě nemám proti dětem zhola nic. Já vlastně miluju děti! Ale musí už být dostatečně odrostlé, aby plynule hovořily a rozuměly, co jim vykládám. Aby chápaly souvislosti. Nebo alespoň elementární pokyny. Musí vládnout střízlivým úsudkem a akceptovat, že existuje někdo znalejší, kdo na rozdíl od nich ví, jak si správně utřít zadek. Taky nesmí bez relevantního důvodu řvát. Já totiž řev špatně snáším. Ne že bych byla zaujatá. Já všeobecně špatně snáším jakýkoliv nadměrný hluk, nikoliv jen pláč. Vadí mi i trash metal, anebo když stojím na peróně a projíždí kolem mě rychlík. Rovněž těžce nesu, když mi někdo soustavně narušuje můj osobní prostor. Ale kdo s trochou sebelásky by mi zrovna tohle vyčítal. Mám mezinárodně deklarované právo na intimní zónu. Jednou jsem chodila s klukem, co se po mně po nocích ustavičně popínal. Tak mu povidám: „Přestaň se po mně furt popínat!“ Ale on nedbal mých varování a popínal se dál. Vyeskalovalo to dokonce natolik, že jsme mu v kruhu nejbližších kamarádek začaly přezdívat břečťan. Nedělal to vědomě. Přesto jsem byla nucena tuhle nešťastnou avantýru předčasně ukončit. Jsem lidská bytost. Jestli se chce po něčem popínat, ať si postaví plot. V souvislosti s tím mě napadá, že taky dost špatně snáším, když mi něco narušuje spánek. Moje tělo vyžaduje spát v kuse minimálně sedm hodin, spíš osm. A i tak mám poněkud vleklé rozjezdy a bezprostředně po probuzení s nikým nemluvím, neboť mě verbální komunikace po ránu rozčiluje. Takže bylo odjaktěživa jasné, že dítě, které jednoho dne poviju, musí respektovat můj spánkový rytmus. Přes to vlak nejede. Jo a musí si hrát převážně samo. Já nejsem ten správnej hrací typ. Prolistovat nějakou tu knížku, to by šlo. Vyrazit na vejlet, ráda. Donekonečna se bezcílně procházet, budiž, i to bych s trochou sebezapření zvládla. Ale ať ode mě nikdo nečeká, že si nechám dobrovolně likvidovat nábytek vodovkama nebo že budu hodiny brázdit vagónama vlakový koleje. To jsem mohla jít k železničářům.

Zkrátka a dobře, kdyby se kolem mě vyskytovaly děti odpovídající popisu, viz výše, nepochybuji, že se staneme skvělými přáteli. Pravda, moc takových jsem nepotkala. Ale generalizovaně prohlásit, že nemám ráda děti, je zjevně absurdní. Já jsem mateřský typ! Jen jsem ještě nepotkala to správné dítě.

Hodně nad tím teď přemýšlím. Vůbec nejideálnější by bylo, kdyby mezi nebem a zemí existovala nějaká obdoba aplikace Tinder. Smluvní strany, tedy dítě a rodič, by si jasně definovaly požadavky a pak už jen čekaly, kdy inkasují jejich vytoužený match. Každý by věděl, do čeho jde, a nedocházelo by pak ke zbytečným dohadům. Byla by to vlastně taková reprodukční forma Matrixu. Vyšší vývojová instance lidstva. Propojení evoluce s technikou.

…

Jo, zjevně nemám ničím smysluplným zaměstnanej mozek.

Otěhotněla jsem. V šestadvaceti. Co následovalo poté, byl ultimátní hell. A taky zrada. Člověk na těch internetech roky naráží na všechny ty noblesní těhule, kterak si způsobně hoví na jakýmsi vzdušným maršmelounu a vykřikují, že nic lepšího v životě nezažily. Což je prokazatelně matoucí, poněvadž i olezlá bageta na benzínce je příjemnější, než být těhotná. Tak si říkám, že tady asi chybí nějaká osvěta. Zpětně můžu zhodnotit, že mě nepřetržitá těhotenská kocovina připravila o tři měsíce života i poslední zbytky mladických ideálů. Taky jsem dlouhé týdny nosila jen šedé zežmolkované legíny, poněvadž nic důstojnějšího jsem nenatáhla přes kotníky. Jednou jsem se málem převážila a zahučela do vybagrované jámy pod vybetonovanou lodžií. Takže mě těhotenství prakticky ohrozilo na životě.

A o samotném porodu snad radši ani nemluvit. Poprvé jsem se nechala vyklystýrovat a vrcholný majstrshit: Moje ohanbí – pýcha mojí existence utrpěla rány na těle i na duši a její aktuální stav bych bez okolků nazvala vaginálním klimaktériem. Ale jsem tu. Zdravá, zašitá a odhodlaná přežít následující rok motivovaná vidinou, že výsledný produkt, který jednoho dne vyšlu do světa, bude kvalitním materiálem pro potenciální nevěstu i budoucí generace. Někdo jako Paul Newman.

Dobrá tedy. Shrňme si, co víme. Je tady dítě, to je jistý. Soudě dle jmenovky na ruce je moje. A – světe, div se – je to kluk. Čtyřiadvacet hodin si mě vychutnával, než se rozhodl ze své sluje prodrat na svět. Myslím, že si ten výkon napíšu do životopisu. Když ho vytáhli, dostavila se mohutná úleva. Věřila jsem, že porod úspěšně završí tu nekonečnou plejádu držkopádů a já z minuty na minutu dospěju k nalezení smyslu existence. K procitnutí. K zapuštění posledního dílku do mozaiky života, která se záhy transformuje v nejčistší extrakt štěstí. Jak o tom píšou všechny ty mámy na instáči… Že zkrátka okusím pravou rodinnou idylu. To jsem byla zase jednou vedle.

Úspěch střídá nezdary, naději zoufalství a úsměv pláč. Klidně i několikrát denně a v těch nejrozmanitějších intencích. To přesně je mateřství. Vítejte. Ale kafe si laskavě udělejte sami.

1. MĚSÍC

POPORODNÍ DREZÚRA

29. května

„Hlásná. Která z vás je Hlásná?“ Zaznělo odněkud z černé díry mezi sněním a realitou. Ten hlas neznám. V úleku pootevírám oči. Ve dveřích stojí robustní dáma s působivě masivními nadočnicovými oblouky a podrážděně pozvednutým obočím. Chladnokrevně vytržená z hlubokého spánku páčím ze sebe vyděšeně: „Já, já jsem Hlásná.“ „Nemám vaše dokumenty,“ praví káravě žena. Jsem dezorientovaná. Nemocniční pokoj, tři lůžka, okno, za jehož skly se tyčí majestátní zdi a věže novogotické architektury. Porodnice u Apolináře… Vždycky jsem si říkala, jaké bude kochat se tou impozantní budovou z vnitřní perspektivy. Natahuji se na stolek pro telefon. Jauvajs! Náhlá bolest mě vytrhla z letargie. Něco mi říká, že architektura je to poslední, co mě na tomhle pobytu bude zajímat. Události posledních dvou dnů mám jakoby v mlze. Porod. Dítě. 24 hodin na sále. Byly to galeje. Následuje mikrosekundový záchvěv radosti a uspokojení, že to mám z krku. Svou biologickou povinnost jsem splnila. Rozmnožila se. Víc už po mně nikdo nemůže chtít.

Hledím na displej. Je 7:40. Ta ženská tam furt stojí. Jasně, dokumenty. Pokouším se zpřehlednit situaci a probudit v té chladné fúrii alespoň kouska soucitu. „Aha… Emmm víte, já teď nevím, před třema hodinama jsem rodila.“ Marně. „Tady každá někdy rodila, to bychom se nikdy nikam nedostali…“ Jedubaba! Určitě si za komára vyhřejvala tu svoji svazáckou zadnici na národním výboru, po revoluci ji vyštípali a od tý doby je zhrzená, že nemá kde zužitkovat svůj neposkvrněnej kádrovej profil. A tak si honí ego na ženských, kterým právě vykuchali vagínu.

Snažím se utřídit myšlenky a nastartovat mozkové závity: „Aha, no, měli jsme ty papíry s sebou, ale rodila jsem v noci a přítel je asi zapomněl v autě. Zavolám mu a ještě dnes vám je přinese na matriku.“ Odfoukla si, otočila se na škrpále a rázně odkráčela. Tak tohle bychom měli.

Monitoruji situaci na pokoji. Pokud správně počítám, jsme tu tři. A jak koukám, všechny stejně zhuntovaný. Když si mě z porodního sálu přebrala sestra z šestinedělí, cestou na pokoj se mě snažila edukovat, jak to u nich na oddělení chodí. Z čehož si pamatuju v zásadě jen to, že mám močit do sprchy. O jiném vyměšování nehovořila. Bojím se na to i pomyslet, takže tu myšlenku zapuzuji a soustřeďuji svou energii na to, abych se uvedla ze stavu vleže do stavu vsedě. Dávám se do řeči s holkama na pokoji. Jedna sedí v nafukovacím kruhu a druhá si ležíc implementovala pod zadek kojicí polštář, aby jí levitovala rodidla. Všechny jsme prvorodičky. Celkem logicky nás proto sdružují dohromady. Svůj k svému. Chápu je. Nebudou tu stejnou otázku zodpovídat každé zvlášť. A vůbec, alespoň tak mají naději, že si ty informace budeme vzájemně reprodukovat. Neb v té poporodní mozkové paralýze absorbuje data ze tří beztak vždycky nanejvýš jedna. Neseme ten cejch však s humorem, protože nic jiného než humor nám v naší zoufalé situaci nezbývá.

Nejvyšší čas přejít od slov k činům. Posbírala jsem se z matrace a vydávám se na svou první heroickou odysseu. Jdu močit.

Inu, musím uznat, že si bez toho bachoru připadám docela šlank. Taková manekýna pro pokročilé. Pod prsama mi sice pořád ční zbytnělá cejcha neodvratně se tavící v neforemný převis, v tom nemocničním stejnokroji to ale nejde vidět. Navíc módní průmysl je takovým jako já dneska nakloněn. Plus size modelky, trend kultury self-love… Klidně bych s tou vanou mohla fotit pro Vogue. No. A krom toho se taky můžu konečně obratně poškrábat na palci u nohy. Což jsem udělala a… JEŽKOVY VOČI! CO TY NOHY? Myslela jsem, že otoky jsou záležitostí třetího trimestru. Do prdele. Mám haksnu jak křusku od skafandru.

Z nečekaného rozčarování mě vytrhl hluk z pokoje. Soukolí se roztáčí. Přišla vizita. Pro velký úspěch i s několika mediky, co jsou zde v nemocnici zřejmě na praxi. Takže všechny rodičky kolektivně stáhnout gatě – nohy do pozice vítej – kolegium věkově rozmanitých lékařů vám rázem zaujatě hledí do rozkroku a vám by bylo jedno, i kdyby se přišla pokochat celá komora. Jste odevzdaná. Ať si z vaší vagíny udělají třeba výukový dataprojektor. Pobyt v porodnici notně posouvá hranice ženského studu. „Tak maminky, vše se zdá být v pořádku, za chvíli vám přivezou miminka,“ zahlásil jeden z lékařů. A hele! To tu dlouho nebylo. Zase ta maminka. Podle mě chybí v české nemocniční hantýrce nějaké univerzální oslovení, na základě kterého by zdravotníci nemuseli věčně nakukovat do karty a ženská si zároveň nepřipadala jako biologicky zneužitá nosnice. Na otoky nohou mi předepsali jogurt.

Netrvá dlouho a kdosi zvučně klepe na dveře. O vteřinu později si do pokoje razí cestu procesí tří sester se třemi vozíky s novorozeňaty. Jarmil přijíždí. Nebude to divný? Mám trému. Jak před divadelní premiérou. Ne že bych někdy hrála divadlo, ale úplně si tak připadám. Mám sehrát excelentní one-(wo)man show, přesně řečeno wonder-woman show, a přitom jsem neabsolvovala jedinou zkoušku. Ani scénář mi nedali! Tohle zákonitě nemůže skončit jinak než fiaskem. „Tak tady je máte, miminka.“ Tři, dva, jedna… Nahlížím směle do vozíku. Ty bláho, dobrej hároš. To vytuneloval vlasovou banku, ne? A nemá ten rypáček zaraženej nějak moc dovnitř? Jsem slyšela, že každá máma vidí ve svém dítěti tu nejkrásnější bytost ve vesmíru. Shit, shit, shit. Hlavně žádnou paniku… A co ty nehty? Chudák. Vždyť mu skalpuju i kus bříška, až mu je budu stříhat. Moje máma mi prej nehty první týdny života kousala. Sama jsem si je kousala do svejch dvaadvaceti. Mám roky praxe. No… Anebo mu taky můžu nasadit ty miminkovský rukavice.

Rovněž jsem si říkala, koho v něm na první dobrou uvidím. Znám důvěrně ty scenérie, kdy random rodinnej příslušník nahlédne do zavinovačky a suverénně zahlásí: „No jooo, celej strejc Karel.“ Jako vážně? Tázala jsem se pokaždé sama sebe. Vždyť to dítě vypadá prostě… Jako dítě. Žádný není v prvních týdnech života nijak zvlášť identifikovatelný. Pokud teda nevypadá jako Mauglí a nemá elektrizující mařenu od kořínků až po zátylek. Ale nebudu zbytečnej cynik. Možná až jednou poviju svoje… Jsem si říkala. Tak ne. Prostě to na mě nefunguje. Nevidím v něm nikoho. A tohle je… Monitor dechu. Ok, o tom už jsem slyšela. Zapnout vždy, když vložím dítě do vozejku, a vypnout pokaždé, než ho vyndám. Jinak ta věc začne řvát. Kéž by tak jednoduše fungovalo i to mimino.

Monitor mi řve pochopitelně takřka pokaždé, když s Jarmilem začnu manipulovat. Moji pozornost plně zaměstnává vůbec fakt, že to dítě musím nějak ergonomicky vzít a nezávadně ukotvit do své náruče. Kdo má k tomu všemu pomýšlet ještě na monitor? Upřímně, dost mě ta věc vysírá.

Čeká nás školení ohledně koupání. Což kvitujeme. A jsme více než odhodlané pokorně plnit všechny pokyny místního personálu. Ani jedna z nás v rukou v životě nedržela novorozeně. Já navíc většinu mimin, se kterýma jsem se kdy pokusila interagovat, vzápětí rozbrečela. O čemž sestru proaktivně zpravuju, jen co vchází do dveří. Kouká divně. Chtěla jsem pro velký úspěch dodat, že jedno dítě se dokonce rozbrečelo, když vidělo, jak tančím zumbu. Naštěstí včas zasáhlo mé skryté alter ego, které mě naléhavým „drž hubu, neni to vtipný“ přimělo onu věž trapnosti dál nestavět. Na dotaz, zdali nám stačí jedna instruktáž dohromady, či nás má instruovat každou zvlášť, sborově hlásíme, že každou zvlášť. Nevim, jaká motivace pohání holky, ale když mě instruuje jednou, pravděpodobně mi ta zvuková stopa do mozku nedoputuje.

Fascinuje mě, s jakou obratností dokážou zdejší sestry s miminy zacházet. Co mně trvá dlouhé rozpačité minuty, ony zvládnou ve třech tazích. Nejvíc mě dostává logistika pohybu jejich pravé a levé ruky. Pozoruhodné synchro. Soustředěně je sleduju a stejně bych potřebovala 3D vizualizaci, abych tu techniku rozklíčovala. A pak je tu to strkání teploměru do zadku. Vpravdě bych ocenila mít zabudovaný v oku nějaký pravítko nebo co. Bojím se, že Jarmilovi protrhnu střevo. No nic. Popojedem. Počkat, jaký mlíko? Vážení? Zapisování? Prrrr, počkat, o co tady jde, vždyť já zatím nekojim. Sice se Jarmila snažím dle instrukcí od porodu usilovně přidusit bradavkou, ale o nějakým krmení lze zatím jen stěží hovořit…

Sestra ke mně přistoupila a než jsem stihla zareagovat, popadla mé ňadro a zmáčkla ho tak, až jí mlíko postříkalo fasádu: „Tak tady problém určitě nebude. Zkoušejte to.“ Rozkaz.

Každé tři hodiny. Kojit, vážit, měřit, zapisovat, přebalovat. Žádný prostoje. Je to tady docela vostrý. S nikým se nepářou. Návštěvy jen ve stanovených hodinách. Na chodbě. Venku z oddělení. Ať jim zástupy rodinných příslušníků nevopruzujou uvnitř. Zjevně tady návštěvy nemají v lásce. Zdržují od režimu. Je mi z toho všeho nějak úzko. Zpovykané hormony mě nutí do pláče. Na pokraji emoční dekompozice však opět vystoupilo ze stínů mé neohrožené alter ego, které mě, razíc heslo „těžko na cvičišti, lehko na bojišti“, vrací do hry. Do prdele práce! Jdu kojit.

Je po obědě. Pětapadesát minut do zploditelova příjezdu. „Nejde mi to, sestro, vždyť on vůbec nesaje, jenom tu bradavku tak neochotně převaluje v puse,“ skuhrám během kojící kontroly. „Ukažte, tak mu tam strčte celý ten dvorec!“ Čímž jsme úspěšně docílily toho, že mi vedle bradavky žužlá i prsní dvorec. A ten iritující podtón si mohla odpustit. Nebudu to lámat přes koleno, moje pozornost se již úzkostlivě upírá jen k tomu, až spatřím spřízněnou tvář. Holky z pokoje už přitáhly fúru krámů, balónky, bonboniéry a všemožné květeny, takže jsem pojala podezření, že by se mohl zploditel taky s něčím vytasit. Nejsem kytková, ale nějaká exkluzivní bonboniéra by mi chuť nezkazila. Anebo kdyby se v něm probudila romantická duše a dovalil třeba šperk s gravírovaným vyznáním lásky. Jářku, to by se mi líbilo. Ve stáří bych s tím krmila vnoučata. Nebo jiný výmluvný suvenýr. No… Anebo prakticky cokoliv na výraz jeho obdivu, že jsem klíčovou dírkou protlačila hrocha. Ale jak ho znám, zřejmě vůbec neví, že by měl něco nosit. Můj tip je, že vykulí udiveně oči a řekne něco jako: „Tak sis přece měla říct.“

Zploditel dorazil. A s ním jeho rodiče. A taky moje máma. Která si Jarmila změřila od hlavy k patě a záhy prohlásila, že jsem si porodila tchána. Identifikace s rodinnými příslušníky na sebe nenechala dlouho čekat. A můj táta dorazí co nevidět. Už docela chápu ten zákaz vstupu návštěv na oddělení. Když se navíc rozhlédnu kolem a vidím ty davy čumilů, měli by na ně zavést kvóty.

Snažila jsem se obout, ale nenarvu sloní nohu do bačkory. A tak brázdím chodbu v tlustejch protiskluzovejch ponožkách. Ví Bůh, co mě u balení přimělo sáhnout zrovna po protiskluzovejch ponožkách. Asi mateřská intuice. Alespoň že tady zaintervenovala. Dokumenty už prej leží na matrice. „To ti byla tak milá paní,“ praví zploditel. What?! Neříkám nic. Zjevně mi tady k přátelskému jednání jistých „cvičenek“ chybí dávka testosteronu. Nekoná se ani šperk, ani puget. Ani bonboniéra. Chlapi. O co si neřeknete, to nemáte. Nekomentuju. Kéž by se zploditel řídil stejnou taktikou. Namísto láskyplného tokání povídá: „Hele, pěkný nohy.“ Jo jo. Hrozná sranda. Po chvíli sice dělá, že kouká jinam, ale já vím, že na ně nepřestává vejrat. A není divu. Jsou monstrózní. Jeho nevěřící výraz navíc umocňuje fakt, že zploditel nesnáší nohy. Nohy všeobecně. Coby část lidského aparátu. Konkrétně tedy chodidla, zejména prsty na nohou. Hnusí se mu. Z toho důvodu bytostně nesnáší například sandály. A vlastně jakoukoliv obuv, která odhaluje víc než kotník a oblast nártu. Nejsilnější odpor pociťuje pochopitelně k nohám nepěstěným, zejména ke ztvrdlým patám, zažloutlým nehtům a opuchlým nehtovým lůžkům, ale eklují se mu rovněž upravená ženská chodidla s nalakovanými nehty. A také všechny chodidlové anomálie a odchylky. Takže se mu teď asi honí hlavou, že nic asexuálnějšího než moji nohu v životě neviděl.

A beztak si ten zazděnej dárek ještě slízne. Jen tu křivdu musím jako správná žena nechat vyhnít.

30. května

31. května