Ukradené polibky

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.baronet.cz

www.albatrosmedia.cz

Suzanne Enoch

Ukradené polibky – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2024

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Copyright © 1997 by Suzanne Enoch

Translation © Jana Pacnerová 2024

Cover © Shutterstock.com, Ricardo

E-book konverzi vytvořilo Grafické a DTP studio Fragment

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2024

ISBN tištěné verze 978-80-269-2358-9

ISBN e-knihy 978-80-269-2371-8 (1. zveřejnění, 2024) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-269-2372-5 (1. zveřejnění, 2024) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-269-2362-6 (1. zveřejnění, 2024) (ePDF)

Meredith, která mě seznámila s romancemi z období regentství. Díky za to, a taky že jsem díky tobě byla jediná holka ve škole, která rozeznala Banthu od Jawy a Andoriana od Gorna.

Kéž tě provází Síla.

Kapitola 1

Jonathan Faraday, markýz z Dansbury, hleděl na budovu před sebou a kabonil se. Stála, depresivně ctihodná zevnitř i zvenčí, v části Londýna, kterou navštěvoval jen zřídka. A nepřibližovat se k ní i dnes večer by mu naprosto vyhovovalo. Sklouzl pohledem stranou, ke své milence. „Tohle je dost možná ten nejhloupější nápad, cos kdy měla.“

„Nesmysl,“ konejšila ho lady Camilla Maguireová zvesela, ačkoliv ve tváři měla ostražitý výraz krotitele čelícího podrážděnému lvu. „Každopádně jsem vyhrála v kartách. Slíbils mi, že strávíme večer, kde budu chtít.“

„Když jsem tě nechal vyhrát, domníval jsem se, že tvoje představa večera mimo domov bude obnášet Vauxhall Gardens nebo nějaký karetní večírek u Antonie.“ Naklonil se blíž, když jejich nepočetná společnost procházela otevřenými dvojitými dveřmi. „Nebo ještě líp, mou ložnici,“ vydechl jí do ucha slova, představující poslední pokus změnit její úmysly.

„Nech toho, ty nemravo,“ pokárala ho s úsměvem, který nijak nezastíral, jak ji dopaluje.

„Pročpak? Neměl jsem zdání, že mě zavedeš rovnou do pekel.“

„Jacku, Almack’s není žádné peklo. Prosím, chovej se slušně.“ Camilla ho táhla do šatny a její hnědé oči ho nedůtklivě pozorovaly zpod pečlivě pocuchaných, ohnivě rudých vlasů.

Jack zvedl jedno obočí. Rychle ho začínaly unavovat Camilliny úzkoprsé ambice a předvídatelné touhy, stejně jako ona už se očividně nabažila jeho sarkasmu a výrazného cynismu – což byl očividně důvod jejich dnešní přítomnosti. Přesto však ponechat si ji byla menší nesnáz než vynakládat úsilí na získávání další nové milenky v této společenské sezoně. Už to přestal počítat, a to byl ve městě pouhý měsíc. „Omlouvám se, že jsem to popletl,“ opáčil odhodlaně přívětivým tónem. „Almack’s a peklo se dají těžko odlišit. Kvílení a víření ztracených duší, navršených až ke stropu a uvězněných navěky.“

Ernest Landon, třetí člen jejich čtveřice, se zasmál svým obvyklým podlézavým způsobem, když vstupovali do hlavního sálu. „Trefně řečeno, Dansbury. Ztracené kvílející duše. Ha, ha.“

Jelikož v Londýně dosud panoval zimní chlad, přestože byla polovina června, nával horka z přeplněných, hlučných společenských místností měl působit příjemně. Protože však za teplem v patách následoval pach potu, Jack se jen utvrdil ve své analogii s peklem. Sliby nesliby, čím dřív se bude moct odporoučet, tím líp.

„Prosím, nedělej takové problémy, Jacku,“ zaprosila opět Camilla. „Je to spořádaná společnost.“

Přikývl. „Já vím. Nechutné, že?“ Škrobenost a Almack’s byly vždy nerozlučnými přáteli, a jak se Jack rozhlížel po místnosti, nepozoroval žádný důkaz, že by vztah ochladl. Jeho přítomnost už si vysloužila několik upřených pohledů, které opětoval, a polohlasitých poznámek, jež předstíral, že ignoruje. Kdyby neměl šlechtický titul, jeho malou společnost by nepochybně do těch posvátných páchnoucích prostor vůbec nepustili.

Ogden Price vyndal z kapsy stříbrnou dózičku a otevřel ji. „Víš, Dansbury, mohl bys pro jednou strávit večer společensky přijatelným způsobem,“ pronesl ledabyle, nabral špetku šňupacího tabáku a vdechl. „Koneckonců tě to nezabije a pochybuju, že by tenhle zážitek tvou pověst sebeméně očistil.“

Jack chtěl užuž odpovědět, pak se zarazil, protože něco upoutalo jeho zájem. Price měl Almack’s v lásce skoro stejně málo jako on. Dva z jeho společníků měli zřejmě pro účast na dnešním večeru nějaké skryté motivy. Zadíval se na přítele a všímal si, jak uhýbá šedýma očima a jak ho zřejmě nevysvětlitelně fascinuje tabatěrka.

„Která to je, Prici?“ Přistoupil blíž, aby byl slyšet přes tóny bujarého lidového tance a brebentění stovky jazyků.

Price mžikl zrakem k jeho očím a zase ho sklopil. „Žádná,“ opáčil až příliš rychle a zaklapl tabatěrku. „Jen pěkná tvářička.“ Stříbrná nádobka znovu zmizela v jeho kapse. „Obdivovat člověk může, jak víš.“

„To skutečně může,“ souhlasil Jack a značně se rozveselil. Jestliže Ogden našel nějaký objet d’intérèt, lze se aspoň těšit na trochu zábavy, než uprchne zpět do temnějších zákoutí Londýna, jimž dává přednost. „A má ta obdivuhodně pěkná tvářička nějaké jméno?“

„Jacku, zatanči si se mnou,“ přerušila ho Camilla, zavěsila se do něj a její hřejivá blízkost v dusném horku místnosti působila jako rozpálená pec.

„Ne, konverzuju s Pricem.“ Přál jí všechno nejlepší a šťastnou cestu při nalezení méně jízlivého šlechtice, který by jí dělal společnost, ale neměl v úmyslu vypadat jako hlupák, zatímco ho bude hledat. Místo toho se znovu zaměřil na Price, připraveného k lovu. „Takže, hochu…“

„Jacku,“ zaprotestoval znovu.

„Pojďte, lady Maguireová, já si s vámi zatančím,“ nabídl se Ernest s větší mazaností než obvykle.

Camilla zafuněla a povzneseně přijala Landonovu ruku. „Aspoň že je tu dnes večer jeden gentleman jaksepatří.“

„Radši Landon než já,“ zaševelil Jack a sledoval, jak se vzdalují.

Lady Maguireová sice toužila po večeru ve spořádané společnosti, ale rozhodně nebyla podle toho oblečená. Její vínová a šedá toaleta se odrážela od mdlých květinek pobledlého shromáždění jako krev a při hlubokém pukrleti se před jejím tanečním partnerem odhalovala většina jejích půvabů – účinná reklama na služby, jež poskytovala.

Jack se vrátil pohledem k Priceovi. Ačkoliv na něj okolí hledělo poněkud ustrašeně, v posledních několika měsících měl pocit, že mu hrozí spíš smrt nudou než čepelí nějakého duelanta. Trýznění Ogdena mu poskytne aspoň nějaké rozptýlení. „Abychom neodbíhali – kdo je tvá záhadná kráska, Prici?“

„Nech toho, Dansbury,“ opáčil Price, zjevně podrážděný. „Nestojí to za tvé vtipkování. A pohled každopádně ještě nemusí znamenat touhu. Obdivovat ženu je jako obdivovat sochu, člověk může projevit uznání příjemným tvarům, aniž by chtěl kupovat.“

Jack zvedl obě obočí. „Teď už mě to doopravdy fascinuje. Ještě nikdy jsem od tebe neslyšel slova pěkná, obdivuhodná a příjemná v souvislosti s jedinou ženskou. Pověz mi, jak se jmenuje.“

Price se dotčeně zamračil a ukázal na hlučné hejno slečen, shromážděných podél okrajů sálu a čekajících, až je někdo vyzve k tanci. „Běž obtěžovat neviňátka.“

„Lišák má radši slepice než kuřata,“ opáčil Jack pobaveně. Ty hloupé, uculené děvenky byly dost naivní, aby jim jeho pověst připadala romantická, a příliš škrobené a nemotorné, než aby mu stály za námahu. „Budeš potřebovat lepší rozptýlení, obávám se. Letošní vrh nevypadá o nic slibněji než loňský.“

„Proboha, Dansbury. Slituj se,“ vzdychl Price.

„Ani za nic. Co kdybys nás oba ušetřil trápení, ať na tebe nemusím dotírat, a ukázal mi ji?“

„Ani tu není.“ Price nepřítomně přivolal gestem lokaje, obtěžkaného tácem sklenic ochucené ratafie. Jednu si vzal a druhou vrazil Jackovi. „Ach, není tamhle lord Hunt? Já myslel, že je ještě v Indii.“

Jack se ani nenamáhal s pohledem. „Vrátil se víc než před týdnem. Už jsem ho obral skoro o čtyři sta babek v hazardu, a on si ještě pořád myslí, že se dobře baví. Neměň téma. Tahle děvenka je očividně důvod, proč ses přidal k naší výpravě do spořádané společnosti, a taky důvod, proč jsi se mnou odmítl utéct do Jezabelina harému, když se naskytla příležitost.“

„Ne, není. Ty…“

„Ne? Tak co je na ní špatného? Třeba šilhá nebo má někde ošklivou bradavici?“ Zasmál se, jak se Price mračí. „Výrazné mateřské znamínko, nedostatečné poprsí, šišlání, hrb, pleš…“

„U všech čertů, Dansbury! Nech toho!“ S výrazem nevýslovné dotčenosti namířil Price prstem ke vchodu. „Tam – právě dorazila. Teď se pobav, ať to máme za sebou.“

Jack se otočil, zahlédl bílé šaty a obdařil přítele krátkým pohledem, plným předstírané hrůzy. „Debutantka? Styď se, Prici, pobláznit se do mladé a nevin-…“

Na deset vteřin hlučný lidový tanec, kdákavý smích lady Penderové za jeho zády, šoupání střevíců tanečníků plujících po kluzkém parketu a samotné Almack’s jednoduše přestaly existovat. Smaragdy, říkal si v duchu… Její oči mají barvu smaragdů. Zastavila se ve dveřích a rozhlédla se po přeplněném sále, jako by hledala známou tvář. A pak se ten zelený, jiskřivý pohled střetl s jeho očima a způsobil mu šok, až se mu málem rozdrkotaly zuby.

Jack se zvolna nadechl a její pohled opětoval. Jakoby v omámení, aniž chtěl a mohl odtrhnout oči od jejích, vnímal i zbytek její postavy. Vlasy temné jako nejčernější půlnoc měla zapletené do složitého módního uzlu na temeni hlavy, z nějž uniklo několik kadeřavých pramínků, rámujících vysoké lícní kosti. Kontrast ebenových vlasů s hladkou smetanovou pletí byl tak úchvatný, až vypadala téměř jako socha, umělecké provedení dokonalosti. Oči však měla jasné, zaujaté a velmi živé. Jako by se upíraly do těch jeho se stejnou překvapenou intenzitou, jakou sám pociťoval. Na lících se jí objevil slabý ruměnec, rty jí zvlnil úsměv – a pak mu výhled zakryli tanečníci.

Zamžikal. „Andělé a spásy mocnosti nás ochraňte¹,“ zamumlal.

1 William Shakespeare: Hamlet. Překlad J. V. Sládek

„Hamlet?“ opáčil Price.

Jack sebou trhl. „Prosím?“

„Citoval jsi Hamleta. To na tebe musela zapůsobit.“

„Aha.“ Jack odolal nutkání znovu se zahledět jejím směrem a místo toho upil broskvové ratafie. Naštěstí byla opravdu příšerná. „Dobrý bože.“ Zamračil se a předal sklenku lokajovi. Když se znovu obrátil k Priceovi, měl opět ve tváři cynický výraz, ačkoliv nedočkavost a vzrušení mu žhnuly těsně pod pokožkou jako horečka. „Jenom že jsem si díky tobě představoval všechny možné hrůzy. Nečekal jsem nic zdaleka tak… přitažlivého. Kdo to je?“ Neschopen odolat se otočil, aby ji znovu vyhledal.

„Já… ehm…“

„Říkal jsi, že nechceš kupovat.“ Ten pronikavý, nepolevující zájem se mu vůbec nepodobal, ale nedal se ignorovat. Když znovu pohlédla směrem k němu a pak promluvila k mladé ženě po svém boku, poznal, že to určitě cítí stejně jako on. Jestli jí bije srdce v hrudi a má aspoň kousek mozku, určitě něco cítí. „Tak kdo to je?“

„Ledová královna,“ ozvalo se vedle něj. Camilla se vrátila a zavěsila se do něj. „Podívej se na ni. Jde po ní polovina londýnských lordů. Nance už ji prý požádal o ruku.“

Značnému kouzlu lady Maguireové zjevně žádný bohatý pán nepodlehl a Jack vraštil čelo, protože mu její soustavná přítomnost už byla protivná. Znovu zaměřil pozornost na dívku. Dav pánů, soupeřících o místo v jejím tanečním pořádku, byl dost velký – a většina z nich ani nebyla nijak zvlášť mladá.

Na mysl se mu vetřel další verš ze Shakespeara – něco o sněžné holubici v hejnu kavek² – ale přísně si zakázal pronést ho nahlas. Možná trpí deliriem, způsobeným horkem v přetopeném sále. Přesto byl dost při smyslech, aby si všiml, že jemný květinový vzorek vetkaný do její slonovinově bílé toalety má přesně stejnou smaragdovou barvu jako její oči a stejně sytý odstín má i stuha v jejích černých vlasech a střevíčky s měkkou podrážkou, vyčnívající pod sukní. A také byl dost vnímavý, aby pochopil, že se na ni nechce jenom dívat. Dívání je pro ostatní ropuchy v místnosti. „Zatuchlá banda kroužících supů.“

2 „Jak v hejnu kavek holubice sněžná“ – William Shakespeare: Romeo a Julie, překlad J. V. Sládek

„Co bys čekal?“ špitla mu Camilla do ucha s výrazně vyšším zájmem o jeho společnost, když se teď díval na jinou. „Jen ti nejctihodnější jsou dost dobří pro Lilith Bentonovou.“

„Tím pádem jsi vyřazený ze soutěže, viď, Jacku?“ zasmál se Ernest.

„Lilith Bentonová,“ opakoval Jack tiše. Ona a její společnice, vysoká dívka s kadeřavými blond vlasy, kterou si mlhavě pamatoval z minulé společenské sezony, stály, hovořily se svými obdivovateli a šeptaly si spolu. „Kdo je ta dívka s ní?“

„Slečna Sanfordová, mám za to,“ odvětil Ernest.

„Ano, to je ono.“ Jack nepřítomně kývl a vyprostil paži z Camilliny. „Omluvte mě na chvilku. Mám za to, že dnes už jsem svou povinnost vůči tobě splnil, má drahá.“

Camilla s hněvivým prásknutím rozevřela vějíř, ale věděla, že nemá cenu protestovat, když se otočil a klestil si cestu přes přeplněný parket.

Slečna Bentonová teď nepochybně poslouchala od své společnice zevrubný popis všech děsivých detailů jeho povahy. Ačkoliv je stěží mohl popírat, nepřipadal si dnes večer ani jako nějaký obzvláštní netvor. Pár úsměvů a lichotek obvykle stačilo k získání důvěry i té nejzkušenější dámy, a školačka bude sotva vyžadovat takovou námahu. Ovšem školačka neškolačka, byla nádherná.

Jack ignoroval dva muže, stojící přímo za ní, zřejmě otce a bratra, a místo toho se zastavil před dívčinou společnicí. „Slečno Sanfordová.“ Šarmantně se usmál a uchopil slečniny prstíky do svých.

Zírala na něj s otevřenými ústy.

„Moc rád vás zase vidím.“ Pustil její ruku a ona jí ucukla, jako by se opařila. „Doufal jsem, že mě snad představíte své půvabné společnici.“

„Ach… já… vy…,“ koktala slečna Sanfordová.

Ačkoliv Jack vnímal dívku vedle sebe, nechtěl se na ni podívat, dokud na ni nebude moct promluvit a chopit se její ruky. Intenzivně se jí toužil dotýkat, skoro cítil, jak mezi nimi proudí žár. Zvolna se nadechl a vítal nezvyklou touhu, která mu proudila v žilách.

„Buďte tak laskava, slečno Sanfordová,“ přemlouval ji.

„Ano – ach ano,“ vypravila ze sebe nakonec, celá zrudlá. „Lil, to je… ehm, markýz z Dansbury. My… mylorde, slečna Bentonová.“

Jack se k ní konečně otočil. Byla menší, než mu předtím připadala, skoro o třicet centimetrů menší než on. Drobná a štíhlá, úchvatná, s poprsím, jež jako by si říkalo o to, aby na jeho počest někdo napsal báseň. Putoval zrakem nahoru a vnímal každičký centimetr, jako by skutečně byla výtvarným dílem. U rtů se zastavil – nejen proto, že byly plné a rudé a on je toužil ochutnat, ale proto, že byly sevřené do pevné, rovné čáry, naprosto odlišné od lákavého pohledu, jímž ho předtím obdařila.

„Slečno Bentonová,“ pronesl, když dorazil zrakem k jejím očím. „Těší mě, že vás poznávám.“ Sáhl po její ruce, ale ona s mírným trhnutím schovala obě za záda a o krok ucouvla.

Smaragdové oči se zadívaly přímo do těch jeho. „Vážím si toho, že vaše dosti… zevrubná prohlídka mé osoby mě uznala za vhodnou, abyste se mnou pohovořil, mylorde. Nicméně já jsem se informovala na vaši pověst – a zjišťuju, že jste někdo, s kým se nechci poznat. Hezký večer.“ Otočila se zády a odkráčela ke svým obdivovatelům.

Jack zůstal chvíli vyjeveně stát na místě. Ta holka ho skutečně odmítla. Slečna Sanfordová pronesla něco nesrozumitelného, udělala rychlé pukrle a také odkvačila. Pohyb ho probral, shlédl na svou nataženou ruku a zvolna ji zase spustil.

Jeho divoká pověst z něj obvykle u smělejších hostitelek činila zajímavého hosta při těch vzácných příležitostech, kdy navštívil jejich plesy a soirée. Ženy byly sice vůči němu ostražité, ale nikdy ho neurážely do očí. Tohle odmítnutí určitě všichni viděli, už slyšel vlnu tichých pošklebků a chichotání, šířící se po společenském sále. Černý vztek a frustrace mu zahořely hluboko v hrudi a šířily se žilami až do zaťatých prstů. Ona tu přitažlivost mezi nimi předtím cítila; věděl to. A právě odmítla toho nepravého.

Jack odkráčel zpět ke svým kumpánům.

Priceovi stačil jeden pohled do jeho tváře, aby začal vrtět hlavou. „Je to ještě děcko, Jacku. Nech to být.“

„Proč jí říkají Ledová královna?“ zeptal se markýz sevřeným hlasem Camilly.

Pousmála se. „Při tom, jak rád si o všem udržuješ přehled, nemůžu uvěřit, žes o ní ještě neslyšel. Její matka byla Elizabeth Bentonová, vikomtesa Hambleová.“ Zvedla namalované obočí při pohledu na jeho temný, nezměněný výraz. „Ne? Styď se, Jacku. Lady Hambleová je ta, co si začala s hrabětem z Greytonu a utekla od rodiny asi před šesti nebo sedmi lety.“

Tím se vysvětlovala jeho nevědomost. „Byl jsem ve Francii,“ podotkl. Camillin úsměv ochabl. „Pokračuj.“

„Jacku,“ začal znovu Price.

Landon luskl prsty. „Už si vzpomínám. Greyton potřeboval peníze, aby zahnal jestřáby – byl na pokraji bankrotu. Myslel, že lady Hambleová má nabitou prkenici, a odloudil ji. Ukázalo se však, že všechen majetek je psaný na jejího manžela a ona nemá ani halíř. Nechal ji v Lincolnshiru a týden nato se oženil s lady Daphne Haverovou. Ta má zaječí pysk, ale její papá měl takovou radost, že se jí zbaví, až vykoupil Greytona z dluhů.“

„Lord Hamble odvezl rodinu z Londýna,“ chopila se slova Camilla. „Když se s prosíkem vrátila, vyhodil ji. Pár měsíců potom zemřela na nějakou nemoc, ale on se od té doby do města nevrátil. Teď dosáhla Ledová královna zletilosti a vydala se obnovit dobré jméno rodiny.“ Ušklíbla se. „A věřte mi, ona to dokáže – Slečinka Ctihodná.“

Jack se znovu zahleděl na druhý konec sálu. Tančila valčík s hrabětem z Nance a Jack se při pohledu na pár chvilku kabonil. Od toho odmítnutí se na něj ani nepodívala a on se v duchu ptal, jestli si snad nemyslí, že se ho zbavila. Druhá chyba, jíž se dnes večer dopustila. „To je otec, co přišel s ní?“

Lady Maguireová přikývla. „A ten druhý je její bratr William.“

„Toho jsem tuhle v Navy Clubu obehrál o dvě stě liber,“ doplnil Landon. „Kluk se v kartách vůbec nevyzná.“ Zazubil se. „Později se s ním mám sejít v Boodle‘s.“

„Jacku,“ zaprosil znovu Price. „Pro spásu boží…“

„Říkal jsi, že nemáš zájem o koupi,“ odsekl Dansbury. „Změnilo se to?“

„No, nezměnilo,“ ohradil se Price, „ale přece nemyslíš vážně…“

„Tak toho nech nebo jdi pryč,“ pokračoval Jack zlověstně. Přinutil se k temnému pousmání. „Chci si pohrát.“

„Já to věděl,“ zachechtal se Landon. „Nebude ctihodná dlouho.“ Obrátil se k Priceovi. „Sto babek, že Ledová královna bude do konce sezony zahřívat Jackovi postel.“

„Ta mrňavka s malými ňadry?“ zasmála se Camilla jízlivě. „Jack by se neobtěžoval. Kromě toho, ona se nechce zahřát. Nesnáší čertoviny a už má obavy, že její bratr v Londýně sejde na scestí.“ Zatahala Jacka za rukáv. „Jdeme,“ lákala ho. „Stejně to tady nesnášíš.“

Jack mžikl pohledem k řečenému bratrovi. Vysoký chlapec se světle hnědými vlasy vypadal jako čerstvě vyšlý z univerzity a podle toho, jak se tvářil, to s ním jen šilo, aby se dopustil něčeho smělého a zbrklého.

„Scestí a čertoviny jsou má specialita, má milá.“ Vyprostil se ze sevření lady Maguireové. „Třeba bych mohl pomoct.“

„Jacku,“ zaúpěla.

„Žádné strachy, Cam. Price tě doprovodí domů.“ V duchu si poznamenal, že jí ráno musí poslat nějakou diamantovou maličkost, aby rozptýlil veškeré nevhodné pocity žárlivosti a aby zůstala zticha, dokud si nenajde další životní lásku.

Jack uměl být velice trpělivý a měl jednoznačně v úmyslu postarat se, aby Ledová královna do konce společenské sezony jaksepatří roztála.

Napadla ho další věta ze Shakespeara a pochmurně se usmál. „Fúrie války pustí ze řetězu,³“ zarecitoval, pak mrkl na Ernesta. „Myslím, že půjdu do Boodle‘s s tebou a mladým Williamem.“

3 William Shakespeare: Julius Caesar, překlad Martin Hilský

Kapitola 2

„Tamhle je Mary Fitzroyová.“ Penelope Sanfordová se naklonila k uchu Lilith a promluvila šeptem. „Myslíš, že už slyšela o včerejším večeru?“

„Pššš, Pen.“ Lilith upírala oči přímo k přední části místnosti, kde lady Josephine Delpointová hrála na klavír Pro Elišku. Dotyčná skladba se těšila obzvláštní oblibě, navzdory průměrné interpretaci. „Poslouchám.“

„Ale Lil, Mary omdlí jako špalek, až se dozví, co jsi řekla markýzovi z Dansbury.“

Lilith s utrápeným povzdechem pohlédla na přítelkyni. „Byla bych naprosto spokojená, kdyby ses už nikdy nezmínila o včerejším večeru ani o markýzovi z Dansbury,“ pronesla tlumeným hlasem. „Bylo to jednoduše krátké, nešťastné setkání a už je to za námi.“

„Bylo to nádherné,“ trvala Penelope zarputile na svém. „Škoda, že nejsem tak smělá.“

„Nebylo to smělé,“ namítla Lilith zamračeně. Teta Eugenia po jejím druhém boku zafuněla a zaškaredila se na ni. Lilith rychle smazala zakaboněný výraz z obličeje a napřímila se. Jak ji teta poučila už tisíckrát, dáma se během klavírního recitálu nemračí, pokud nechce budit dojem, že na interpretku žárlí.

Když skladba skončila, Lilith se připojila ke zdvořilému potlesku a Eugenia Farlaneová vstala. „Můžete jít ke stolu s občerstvením, děvčata,“ oznámila úsečným, suchým tónem. „Jen uždibovat, samozřejmě. Musím jít poblahopřát lady Delpontové ke skvělému výkonu lady Josephine.“ V jejím bledém, hubeném obličeji to krátce zacukalo. „Lze jen doufat, že poslední skladba bude o trochu víc odpovídat jejímu nadání.“

Lilith udělala pukrle. „Ano, teto.“

Jakmile byla z dohledu, Penelope zatahala Lilith za ruku. „Pojď, jdeme najít Mary.“

„Pen, to ne,“ opáčila Lilith rozhořčeně. „Čím dřív se na to zapomene, tím líp.“

Penelope se širokým úsměvem sepjala ruce před tělem jako operní diva. „,Mylorde, informovala jsem se na vaši pověst a nepřeju si s vámi konverzovat.‘ Ach, Lil, už jsem myslela, že vytáhne pistoli a zastřelí tě přímo uprostřed Almack’s.“

Lilith se ohlédla přes rameno, ale, chválabohu, teta Eugenia a lady Delpontová zůstávaly hluboce pohroužené v rozhovoru. Teta by nenalézala nic než drsná slova pro klepy, týkající se někoho jako Dansbury. Paní Farlaneová už pronesla pěkných pár drsných slov i na adresu Lilith. Stephen Benton se dopustil té chyby, že se oženil s Elizabeth Hardingovou, a Eugenia si vytyčila za osobní cíl zajistit, aby bylo Bentonovo jméno očištěno. Někdy Lilith litovala, že se k tomu nedokáže stavět s takovým zápalem. „Nemohla jsem dost dobře dovolit, aby se mnou mluvil, Pen, ale zastřelit?“ pokračovala skepticky. „Pro spásu nebes, nebuď tak melodramatická. Řekla bych, že spořádaní lidé se s ním odmítají bavit každou chvíli.“

„To si nemyslím.“ Slečna Sanfordová zamířila jako první k davu kolem stolu s občerstvením. „Po pravdě si myslím, že nemluví se spořádanými lidmi nijak často. Za celou minulou sezonu jsem se s ním setkala jen třikrát.“ Potlačila zahihňání, skryté za vyšívaným kapesníčkem. „Jenomže já nenavštěvuju kluby a hráčská doupata.“

Lilith se konečně usmála. „Teď už jsi úplný blázínek. Opravdu už se o něm nechci bavit.“

„Ale tys ho naprosto ignorovala,“ naléhala Pen a znovu se do ní zavěsila, „a já o tom musím povědět Mary.“

„Ach Pen, prosím, ne,“ zaprotestovala Lilith opět, ale nadarmo.

Na Mary zřejmě udělalo značný dojem, když ji Penelope zatáhla stranou a živě jí příběh vyprávěla. Lilith už vyslechla lecjaké historky o markýzovi, dřív než do Londýna vůbec vkročila; divoké historky o soubojích a pití a hazardu a sukničkářství. Ačkoliv nečekala, že se s ním někdy setká, představovala si ho jako napůl pantera a napůl ďábla, který budí hrůzu v každé spořádané ženě, k níž se přiblíží.

Přesto ale nebyla ani v nejmenším zasažena děsem. Možná uhranutá – aspoň na chvilku. Rozhodně vypadal jako ďábel, oděný v černém bez ozdob, které by stály za řeč, když upoutal její pozornost pouze zásluhou své temné podmanivé osobnosti a tmavých čarovných očí.

Markýz z Dansbury byl vysoký, s tmavými vlnitými vlasy o trochu delšími, než velela současná móda, vysokými lícními kostmi a klenutým sardonickým obočím. Zatínala ruce za zády, aby si nevšiml, jak se jí třesou, když na ni promluvil tím hlubokým, melodickým hlasem. A dokud ji Penelope neinformovala, o koho se jedná, velice si přála se s ním seznámit. Ke svému neutuchajícímu vzteku na něj nedokázala přestat myslet a v duchu se ptala, jaké by to bylo, ocitnout se v hledáčku někoho tak divokého, jako byl on.

„Lilith, ty jsi tak statečná,“ rozplývala se slečna Fitzroyová, ovívajíc si obličej vějířem. „Nevím, co bych udělala, kdyby mě oslovil.“

„O nic nešlo,“ trvala na svém Lilith, kterou už ten ustavičný obdiv začínal dopalovat. Ohlédla se a zjistila, že na doslech se právě ocitla paní Pindlewideová. „A prosím, neříkej už nikomu, co se událo,“ pokračovala tlumeným hlasem. „Jestli někdo včera večer něco viděl, bude se pouze domnívat, že mě požádal o tanec a já s lítostí odmítla, protože můj taneční pořádek už byl plný.“

„Ale Lilith, nebála ses?“

Lilith svraštila obočí. „Proč bych se, propána, měla bát?“

„Copak to nevíš? Jednou jednu ženu zabil, protože ho urazila.“

Lilith na okamžik zkameněla, protože si vzpomněla na třpyt hněvu v těch tmavých očích. Přinutila se k nevěřícnému úsměvu. „To určitě není pravda.“

„Ach, ale je,“ ozvala se Penelope. „Ve Francii, před šesti nebo sedmi lety. Vyprávěl mi o tom můj bratranec Samuel. Urazila ho a on byl velice opilý a zastřelil ji.“

Takže opravdu byl tím temným, amorálním démonem jako v těch historkách. Záblesk zklamání ji samotnou překvapil. „Nejspíš bych tedy měla být ráda, že včera večer nebyl opilý.“

V duchu se znovu ptala, co ji to, propána, popadlo, že s ním vůbec mluvila. Prosté mlčení nebo zdvořilé pokývnutí a pozdrav by posloužily stejně – vlastně mnohem líp. Ačkoliv podle všeho nebyl markýz z Dansbury někým, koho je možné se zdvořile zbavit.

Proč ho povzbuzovala, aby ji oslovil? Neměla co civět na úplně cizího člověka – ale jakmile se setkali očima, bylo to… mimořádné. Ačkoliv o sobě Lilith věděla, že je inteligentní a praktická žena, nebylo nic logického v tom, jak jí začal uhánět tep při pouhém pohledu na něj. Ale někdo s jeho pověstí by mohl tu její zničit už jen nepatřičným pohledem. Díky nebesům, že odešel z Almack’s krátce poté, co ho odmítla.

Vzpamatovala se. Měla příliš mnoho jiných starostí i bez nešťastných zmatků s markýzem z Dansbury. Lionel Hendrick, hrabě z Nance, ji včera večer znovu požádal o ruku a stejně tak i pan Varrick, syn vikomta Sendleyho.

„Víš něco o Peteru Varrickovi?“ zeptala se, zvedla ze stolu piškot a uždíbla z něj.

„Má poďobaný obličej,“ opáčila Penelope hbitě a nakrčila nos.

„To vím. Ale neslyšelas něco o jeho povaze?“

„Chceš říct, že je ti jedno, když vypadá, jako by ho přepadlo hejno slepic?“

„Ovšemže by mi byl u manžela milejší příjemný zevnějšek,“ připustila Lilith neochotně a litovala, že se nemůže šklebit a mračit a hihňat jako Pen. Místo toho, jak jí bylo ustavičně připomínáno už od matčina útěku, se musela vždy kontrolovat. Spočívala na ní příliš velká odpovědnost; nemohla si dovolit podléhat impulzivnímu chování, takříkajíc. Ani v myšlenkách. „Ovšem není to nezbytné.“

„Ale Lil, vždyť je příšerný.“

„Má dobrou pověst, je tichý,“ naléhala.

„To je hrobka taky.“

Lil se ohlédla po tetě a ztlumila hlas. „Nemám zrovna na vybranou.“

Penelope se smutně pousmála. „Já vím. Omlouvám se.“ Navzdory tomu, jak byla veselá, měla v sobě Pen značnou empatii a Lilith považovala za štěstí, že může stavět slečnu Sanfordovou na první místo mezi svými přítelkyněmi. „Kde je dnes odpoledne tvůj bratr?“ zeptala se Pen, čímž chválabohu změnila téma. „Pokud se smím zeptat.“

„Ovšemže smíš. Řekla bych, že William je ještě v posteli a vyspává včerejší zábavu. Vrátil se domů až v šest ráno. Řekl Bevinsovi, že získal skvělou novou partu kamarádů, mohl si prohlédnout zevnitř něco, čemu se říká Jezabelin harém, a prohrál deset liber. Což patrně znamená padesát.“

Její bratr odhodlaně řádil už od příjezdu do Londýna. Právě ukončil čtyřleté studium v Cambridgi, které nesnášel, poprvé v životě měl peníze, a tak byl snazším terčem, než se domníval. Obnovit čest rodiny bylo už tak dost gargantuovským úkolem i bez Williamova divočení.

„Určitě to bylo naprosto nevinné,“ ujišťovala ji Pen.

Lilith vzdychla. „Ach, to pochybuju.“

„Tak kdo tě vlastně zatím požádal o ruku?“ vrátila se Mary k tématu, jež bylo jejímu srdci nejbližší. „Já dostala jen jednu nabídku od Freddieho Pamblyho – a tatínek říká, že nemá dost nabitou prkenici, aby to vyvážilo jeho prázdnou hlavu.“

Lilith se zasmála. „Pár nabídek jsem dostala,“ připustila, „nicméně mám za to, že není slušné o nich mluvit.“

„Ale kuš,“ odsekla Pen a obrátila oči v sloup. „Dostala čtyři nabídky. Hrabě z Nance, pan Varrick, pan Francis Henning a pan Giggins.“

„Ale co Jeho Milost?“

Penelopin úsměv se vytratil. „Pst, Mary.“

Lilith rovněž rázem opustila veselost a projelo jí mírné zachvění. „Od vévody z Wenfordu jsem žádnou nabídku k sňatku nedostala. Prosím, nic neříkej,“ pokračovala polohlasem, „ale doufám, že se poohlédne jinde.“

Geoffrey Remdale, vévoda z Wenfordu, byl stejně starý jako Jiří, šílený král Anglie, a povídalo se, že v mládí oba muži bývali přáteli. Lilith bylo zatěžko uvěřit, že by Jeho Milost někdy někoho nazývala přítelem a že by se kdy zasmála nějakému vtipu, nebo i usmála nějaké vtipné poznámce. Bělovlasý vévoda s ocelově šedýma očima nad jestřábím zobanem nosu ji vyhledal při slavnostní večeři u lady Neulandové a vyptával se na její věk, váhu a výšku, jako by byla nějaký kůň. Od té doby Wenford už dvakrát oslovil na večírcích jejího otce a strávil s ním několik minut v debatě. Otec jí nikdy neprozradil, na jaké téma hovořili, ale jednou se usmál, když se zeptala, zda se nedozvěděl něco zajímavého. Jeho dobrá nálada ji znervózňovala.

Wenford byl třikrát ženatý a všechny tři manželky pohřbil, přičemž mu žádná z nich neporodila dědice. Povídalo se, že po šesti měsících manželství jeho poslední nebožka, o polovinu mladší než on, a i tak o deset let starší než Lilith, jednoho večera ulehla na lože se sklenicí bezinkového vína s bolehlavem, raději než aby se ráno znovu probudila ve Wenford Parku. I když to znělo jako dramatické fantazírování, Lilith se to vybavilo v mysli pokaždé, když se ty výstřední, napůl šílené oči upřely směrem k ní.

„Lil?“

Lilith sebou trhla a znovu pohlédla na Pen. „Prosím?“

„Vypadáš náramně ustaraně. Žádné strachy. Jeho Milost si určitě najde nějakou kyselou vdovu, které bude připadat jako ztělesněná romantika.“

Lilith se zdráhavě usmála. „Ano, nejspíš máš pravdu. Řekla bych, že se ptá na výšku a váhu všech debutantek.“ Usmála se ještě víc. „Dodržuje požadavky říše, víš.“

„Dámy a pánové,“ zarecitoval majordom, ačkoliv dnes odpoledne bylo mezi přítomnými žalostně málo pánů. „Zaujměte laskavě svá místa. Lady Josephine bude pokračovat ve vystoupení.“

Lilith se s povzdechem otočila, aby vyhledala tetu. Ona a Penelope už byly v polovině cesty do hudebního salonku, když se někdo za nimi zajíkl. Vlna šepotu začala na protějším konci síně a blížila se k nim. Lilith se obrátila – a zkoprněla.

Do schodů za viditelně znervóznělým lokajem a v doprovodu dalšího pána stoupal markýz z Dansbury. Jeho společník se tvářil rozpačitě, rty sevřené v neveselém omluvném úsměvu. Dansbury vypadal naprosto nenuceně, když kráčel davem civících žen. Včerejší strohý černý večerní úbor vyměnil za kabát v barvě lesní zeleně a béžové kalhoty, ale světlejší barvy nijak nesnižovaly dojem, že je nebezpečný. Stejně tak jeho mírně pobavený výraz, když se zastavil před lady Delpontovou a chopil se její ruky.

„Mylady, omlouvám se, že jdu tak velice pozdě. Teprve jsem se probudil.“ Naklonil se, jako by pronášel důvěrné sdělení, ačkoliv se nenamáhal ztlumit hlas. „Včera v noci jsem byl úplně nadranc, víte. Absolutně nametený.“

Pen vedle Lilith potlačila užaslý smích. Lady Delpontová byla zuřivá abstinentka a povídalo se, že po dvacet let manželství nedopustila, aby do jejího domu – nebo do manželova chřtánu – vstoupila jediná kapka ďábelského nápoje.

„Já…“ Lady Delpontová otevřela ústa, zase je zavřela, rozhlédla se po dychtivých tvářích hostů a nasadila na zrudlý obličej úsměv. „Inu, jsem ráda, že jste přišel včas, abyste vyslechl poslední skladbu, mylorde.“

„Skvělé.“ Dansbury ukázal na svého společníka. „Znáte Ogdena Price, viďte? Price, lady Delpontová.“

Pan Price s nejistou úklonou přistoupil, aby se chopil ruky hostitelky. „Lady Delpontová.“

„Pane Prici.“ S vyvalenýma očima, jako by se právě ocitla uprostřed oživlé noční můry, se lady Delpontová obrátila zpět ke svým hostům. „Půjdeme?“ S nervózním zachichotáním pokynula všem směrem k hudebnímu salonku.

„Taková drzost!“ zasyčela Lilith, když si Dansbury položil hostitelčinu ruku na předloktí, aby ji doprovodil. Pan Price se vlekl za nimi, zatímco zbytek shromáždění se hrnul vpřed, aby o nic nepřišel.

„Myslíte, že ho lady Delportová opravdu pozvala?“ zeptala se Mary.

„Určitě nic takového neudělala. Ale jak ho mohla přede všemi odmítnout?“

„Pojď, Lilith,“ zavelela teta ode dveří.

„Lil,“ zašeptala Pen, když spěchaly zpět na svá místa, „co budeš dělat?“

Lilith koutkem oka sledovala, jak Dansbury usedá na židli v řadě před ní, o několik sedadel dál. „Nebudu dělat nic,“ odpověděla polohlasem. „Rozhodně to není moje vina, že sem přišel.“

Lady Josephine stanula u fortepiana a její matka vedle ní, pevně svírajíc dceřinu ruku. „Pánové a dámy,“ oznámila Josephine rozechvělým hlasem, který se vůbec nepodobal tomu sebevědomému, jímž mluvila dříve, „pro vaše… pobavení teď zahraju… zahraju Mozartův Klavírní koncert č. 23 v A dur.“ Udělala pukrle.

Dansbury začal tleskat jako první, Josephine usedla a urovnala si noty. Naklonil se ke svému společníkovi a tiše mu něco řekl, pak se ohlédl na Lilith. Střetla se pohledem s jeho tmavýma očima a neuhnula. Na kratičký okamžik se v jeho očích něco změnilo, jako by ho překvapila. Pak mu na rtech vytanul ďábelsky smyslný úsměv a znovu se otočil dopředu.

Lilith se zatajil dech. Ona byla důvodem, proč tu byl a trýznil lady Josephine i její matku. Letmo pohlédla na tetu Eugenii, ale její gardedáma něco šeptala paní Hadlingtonové. Vrhla další kradmý pohled na markýze a zjistila, že jeho pozornost se soustředí na ubohou lady Josephine, která chudinka ošklivě mrzačila koncert.

Neuměla si představit, že by měla tu troufalost a přišla na společenskou akci, kam nebyla pozvána – a pak oznámila, že jde pozdě, protože celou noc někde popíjela! Přesto tu Dansbury seděl a podle všeho se nesmírně dobře bavil. Odkud se, propána, dozvěděl, že tu Lilith bude?

Zaťala zuby. Začíná být tím bídákem posedlá. Možná je to jen náhoda. On a pan Price možná jednoduše zaslechli hudbu a šli za ní s vědomím, že nebudou odmítnuti. A pouze ho překvapilo, že ji vidí. To je všechno. Shoda okolností.

Koneckonců neudělala včera večer nic špatného, uvažovala dopáleně. Pochybil on, když ji tak směle oslovil a pak si ji prohlížel od hlavy k patě, jako by hodnotil jídlo na talíři!

„Lilith,“ sykla teta.

Lilith zamžikala a obrátila se čelem k ní. „Ano, teto?“

„Nezírej na toho člověka.“

„Já jsem…“ Opravdu zírala a potlačila další zamračení. „Ano, prosím.“

„S takovými lidmi nechceme nic mít, ať už patří ke šlechtě, nebo ne. Je to jasné?“

„Ano, teto Eugenie,“ opáčila Lilith škrobeně. „Toho jsem si vědoma. Nijak netoužím po tom, něco s ním mít.“

„To je dobře. Otec by byl velice zklamaný, kdyby viděl, jak civíš na tak neblaze proslulé stvoření.“

To nebylo spravedlivé; zírala jen na Dansburyho zátylek a přála si, aby odešel. Ale hádat se s tetou Eugenií, posedlou spořádaností, by způsobilo jen další nesnáze. „Ano, prosím.“

Koncert se konečně dotrmácel k závěru. Dansbury znovu jako první spustil potlesk, pak přistoupil k lady Josephine, aby jí poblahopřál k jejímu výkonu.

„Strašný chlap,“ bručela teta Eugenia a vlekla Lilith za paži ke dveřím. „Vidím, že teď se pustil do terorizování mladých dívek. Chválabohu, žes měla včera večer už taneční pořádek plný.“

Lilith přikývla a byla víc než ráda, že může uprchnout. Mohla jen doufat, že se markýz z Dansbury opravdu jen trošičku baví na účet všech debutantek a ona pouze představovala výběr včerejšího večera. Přesto měla dojem, že cítí v zádech jeho oči, když následovala tetu po schodech dolů a ven k otcovu kočáru.

„Dobrý bože, to byla hrůza,“ utrousil Price, když se ubírali k markýzovu čekajícímu povozu.

Jack dosud pozoroval vůz odvážející Lilith Bentonovou, jak mizí na konci ulice, ale teď se otočil. „Stálo to za to utrpení, myslím.“ Mávnutím poslal pryč vlastní kočár, dával přednost procházce. Potřeboval přemýšlet, a to by nešlo při kodrcání v hustém provozu. „Kromě toho si tak nějak vybavuju, jak jsi včera večer říkal, že výprava do spořádané společnosti mi prospěje.“

Price se zašklebil. „Řekl jsem, že by neuškodila.“

„No, to ses mýlil. Mladá lady Josephine vydává při hře zvuky jako kočka, když se mrouská. Ale splnil jsem, co jsem si předsevzal.“

„Nepromluvil jsi s ní ani slovo.“ Jeho společník na něj pohlédl úkosem.

„Já vím. Nebylo to nutné.“

Price potřásl hlavou. „Jsi blázen,“ zabručel. „Říkal jsem to už před deseti lety v Oxfordu a od té doby se to jen zhoršilo.“

Prošli po hlavní třídě na Grosvenor Square. Bylo to už dost dlouho, co Jack naposled viděl zevnitř některý ze zdejších domů, jež náležely nejstarším, nejváženějším rodinám v Mayfairu. A bylo to už dost dlouho, co ho někdo z nich přišel navštívit na Grosvenor Square. Aspoň že jemu ještě pořád připadalo vtipné, že šlechtic s nejhorší pověstí v celém Londýně žije v jednom ze zdejších nejluxusnějších příbytků. Pokrčil rameny a ledabyle máchl holí. „Opravdu je to teprve deset let od naší promoce? Mně to připadá jako v jiném životě.“

„Já si včera v noci připadal jako stoletý, když jsem poslouchal, jak ten holobrádek mele o svých dobrodružstvích v Londýně,“ opáčil Price teskně.

„Mladý William Benton je klíčová figura v mé hře. Přenech ho mně, buď tak laskav.“

Price vzdychl. „Jen bych rád, abys mě nezatahoval do svých šílených intrik.“

„Opravdu?“

„Ano. Obzvlášť když se týkají neviňátek, která nevědí, jaký jsi ďábel.“

„Ale to ti děkuju, Prici.“ Jack se zastavil, aby vystřihl poklonu, a pokračoval v cestě. „A nikdo není nevinný. Kromě toho si začala ona.“

„Odmítnout tě z dobrých důvodů je mizerná záminka, abys dívku zkazil.“

Patrně ano. Včera v noci, někde mezi čtvrtou a pátou lahví portského, usoudil, že to odmítnutí ho neurazilo. Urazilo ho, jak popírala, že mezi nimi existuje přitažlivost. A něco mezi nimi proběhlo; znovu to pocítil dnes, když se setkal s jejím pohledem, krucinál. „Slečna Bentonová tě zřejmě nezná, Prici,“ změnil opět téma. „Jak dlouho jsi říkal, žes o ni usiloval?“

„Neusiloval. Jak si vybavuju, řekl jsem, že je příjemná na pohled.“

A Beethovenova Měsíční sonáta je obyčejná hudební skladba. Jack předpokládal, že to platí stejnou měrou. Kdyby nebyla tím nejkrásnějším, na čem kdy spočinul očima, pak by její opakované přehlížení jeho osoby možná nebylo tak… protivné. Ta holka potřebuje dostat ponaučení, na které nezapomene. A jestli mu všechno vyjde podle plánu, stráví s ní jeden velmi důvěrný večer, aby si vynahradil své nesnáze. „Kam tvůj informátor říkal, že jeho sestra dnes večer půjde?“

„Na operu. Kadmus a Harmonie, mám za to.“ Price na Jacka vyčkávavě pohlédl. „Od Lullyho.“

Markýz vzdychl. „Opera.“

Jeho společník přikývl. „Opera.“

„Zatraceně.“ Jack se práskl holí přes holínku. „Mám ještě pořád lóži, ne?“

„Ne že bys ji poslední dva roky využíval.“

„Ano, ale prázdné jí to ohromně sluší, nemyslíš? Zvlášť když kvůli tomu Tarrington tak remcá.“

Price se uchechtl. „Remcá až od té doby, co sis tam pozval jeho milenku.“

„Podmanivé stvoření, ta Amelia. A docela dobrodružka.“ Pohlédl úkosem na svého společníka. „Nepředpokládám, že bys mě chtěl doprovodit?“

„To bych radši dostal mor.“

„Nemůžu dost dobře jít sám…“ Jack se zarazil, ústa mu zvlnilo pousmání. „Ha. Někdy jsem přímo geniální.“

„Copak?“

„Antonia. Můžu ji potom představit Williamovi.“

„Za tohle přijdeš do pekla, jak víš.“

Jack bezstarostně přikývl, v duchu už osnoval večerní manévry. „Už jsem si vydláždil cestu do Jericha. Jestli nemáš žaludek na trochu zábavy, tak si jdi. Ale zpátky tě volat nebudu.“

Price pokrčil rameny. „Někdo ti musí připomenout, jak zlobíš.“

Jack se rozesmál, upřímně pobavený. „Na to mám celý Londýn, hochu.“ A obzvlášť jednu safraportskou holku.

Divadelní lóže přímo vedle lóže lorda a lady Sanfordových zela prázdnotou. Vzhledem k tomu, že Kadmus a Harmonie byla francouzská opera, kterou měla Lilith nejméně v oblibě, nemohla se ubránit závisti vůči jejím nepřítomným uživatelům.

„Lilith, seď rovně.“

Vyslala k tetě dotčený pohled. „Sedím.“

„No, to doufám. Právě nás pozoruje vévoda ze Strattonu.“

Lilith zvedla vějíř a vykoukla přes jeho okraj. Seshora, z luxusní lóže na protější straně divadla, na ni mířilo divadelní kukátko. Rychle stočila zrak k jevišti. „Vadí mi, když se na mě civí,“ zabručela. „Je to náramně neomalené.“

„No, udělej na něj obličej,“ naklonil se k ní William.

Ze svého sedadla v zadní řadě lóže klepl lord Hamble syna po zátylku. „Idiote.“

„Au.“ William se sesul na sedadle níž a civěl kolem sebe s výrazem stejné nudy, jakou pociťovala Lilith. Zčistajasna se napřímil a ukázal do sousední lóže. „No ať mě vezme čert. Podívej se na to!“

Lilith se ohlédla a potlačila velmi nezpůsobnou kletbu. Lóže už nebyla prázdná – a markýz z Dansbury měl zřejmě rád operu.

Jack Faraday seděl opřený dozadu, oči upřené na vrcholící drama, jež se odehrávalo na scéně. Vedle něj seděla drobná tmavovlasá žena s péřovým chocholem, který nepochybně stál život několika pštrosů. V šeru plynového osvětlení jeviště se třpytil úchvatný safírový náhrdelník. Dvojice nedbala přibývajících pohledů a šeptem pronášených poznámek z ostatních lóží i prvních řad sedadel v přízemí, tiše spolu rozmlouvala a sledovala vývoj dramatu na jevišti.

Přestávka se dostavila dřív, než čekala, a rychle vstala, aby se přemístila do šera v zadní části lóže.

„Lilith, co to děláš?“ zabručel otec, když mu dupla na nohu.

„Omlouvám se, otče.“

„Á, slečna Bentonová!“ Lilith se zarazila, pak se zvolna otočila. Markýz se vykláněl přes okraj své lóže a vůbec nedbal hluboké propasti pod sebou. Tmavýma očima si prohlížel její modrou toaletu vyšívanou korálky tak intenzivně, až si připadala úplně nahá. „Mylorde,“ pronesla s letmým pukrletem a znovu se odvrátila.

William však vstal a spěchal potřást Dansburymu rukou. „Jářku…“

„Dovolíte?“ Teta Eugenia se povýšeně kabonila na markýze.

„Po pravdě, dovolím, ale to vás nejspíš nepřiměje odejít,“ odvětil lítostivě.

Lilith potlačila šokované odfrknutí. Takhle s Eugenií Farlaneovou nikdy nikdo nemluvil – ačkoliv sama by to mnohokrát ráda udělala.

„Stephene!“ zajíkla se Eugenia a máchla vějířem směrem k bratrovi.

„Nestojím o problémy, Dansbury,“ řekl vikomt a vstal.

„Ani já ne, Hamble. Pouze jsem si přál pozdravit vaši dceru a znovu jí poděkovat za její bystrý postřeh včera večer na soirée. Úplně mi to obrátilo život naruby.“

Lilith na něj upírala planoucí zrak. „Já jsem…“

Otec ji vzal za paži a napůl vlekl k zadním dveřím lóže. „Přeju vám hezký večer, Dansbury,“ zabručel, vystrčil ji do úzké chodby a následoval ji ven.

„Co tě to napadá?“ Obličej tety Eugenie byl sevřený vztekem, když doslova vpadla do zadní chodby. „Ty jsi s ním opravdu mluvila?“

„Lhal!“ opáčila Lilith. „Neřekla jsem mu…“

„Tak dost,“ přerušil ji otec. „Williame, jdeme.“

William potřásl hlavou a ustoupil zpět k jejich lóži. „Já asi zůstanu do konce opery, otče. Je to vážně docela zajímavé.“

Sousední dveře se otevřely a do chodby vedle nich vyšel Dansbury. „Propáníčka, způsobil jsem pěkný kravál, že ano?“

Hamble zaťal pěst a Lilith – při vzpomínce na Dansburyho pověst duelanta a v obavách, aby ho otec opravdu neudeřil – vstoupila mezi ně. „Ano, způsobil, mylorde. Přeju vám hezký večer.“

Prošla kolem něj, otec a teta ji kvapně následovali.

„Hezký večer i vám, slečno Bentonová,“ zaznělo tiše za jejími zády. „Bylo mi potěšením se s vámi znovu setkat.“

Ačkoliv očekávala další plísnění, její příbuzní mlčeli, když kráčela před nimi ven ke kočáru. Zjevně si pro jednou počínala správně. Lilith vraštila čelo, když se opírala do měkkého sedadla, a v duchu se ptala, kdo, pro všechno na světě, byla ta žena, která se opovážila vyjít na veřejnost s markýzem z Dansbury, a jestli ty hromsky krásné klenoty dostala od něj.

Kapitola 3

Lilith seděla u snídaně, když Bevins otevřel domovní dveře, aby vpustil do domu jejího bratra. Vzhlédla po zvuku, pak vzdychla a pokračovala v roztírání džemu na toast, ráda, že otec a teta Eugenia ještě nevstali. Bylo ještě příliš časně ráno na další kolo diskuse o Williamově flámování. Přinejmenším teď půjde spát, a než vstane, otec už odejde po svých „politických“ návštěvách, kde se snaží obnovit vztahy, které přerušil, když před šesti lety opustil Londýn.

„Lil?“

Vzhlédla. Dveře ranního salonku se pootevřely, ale v úzké škvíře se nikdo neobjevil. „Dobré ráno, Williame. Nikdo jiný ještě nevstal.“

„Zaplaťpánbůh.“ Dveře se otevřely ještě víc a do místnosti se protáhl její bratr. „Jsem moc utahaný, než abych poslouchal, jak na mě otec huláká.“

Williamův nákrčník byl jaksepatří povadlý, oči měl bratr zarudlé a orámované tmavými kruhy únavy. Výrazně páchl alkoholem a doutníky a – pokud se Lilith nemýlila – dámským parfémem. Co bylo ze všeho nejhorší, široce se usmíval. To nevěstilo nic dobrého.

„Předpokládám, že ses v noci dobře bavil?“

Nalila bratrovi šálek čaje, když se sesul na židli vedle ní. Někdy bylo těžké uvěřit, že je William o tři roky starší než ona, neboť nikdy neoplýval zodpovědností a zdravým rozumem. Otec říkal, že se vyvedl po mamá, stejně důrazně jako trval na tom, že Lilith se po ní nevyvedla. Lilith však nebyla přesvědčena o Williamově zdánlivé pošetilosti; domnívala se, že se jednoduše jen bouří. Občas litovala, že to sama nedokáže.

„Ach, byla to nádhera. Víš, myslím, že ani kluci ze školy, kteří už ve městě pobývali, neměli zdání, jaká zábava se tady dá najít.“ Uchopil šálek horkého čaje do dlaní a nahrbil se ještě víc. „Všechno záleží na tom, aby se našinec seznámil se správnými lidmi.“

„Aha.“ Lilith ho pozorovala koutkem oka, zdaleka ne nadšená. „A ty ses tedy se správnými lidmi seznámil?“

William se uchechtl. „Jednoznačně. Vědí všechno o Londýně i o zdejších škvírách a zákoutích.“ Usrkl čaje, pak se naklonil, aby sáhl po plátku opečeného chleba. „U sta hromů, Lilith, tady se konají soukromé karetní večírky, o kterých skoro nikdo neví a na něž je ještě míň lidí pozvaných!“

„Vážně?“ předstírala úžas a podepřela si bradu jednou rukou. „Povídej.“

„Můžeš si dělat legraci, jestli chceš, ale bylo to parádní. A Jack říká, že na Antoniiny karetní večírky chodí nejmíň jednou za sezonu i sám Princík.“

Lilith se v útrobách sevřelo něco velmi nepříjemného. „Jack?“

William přikývl. „Jack Faraday. Markýz z Dansbury. Ten se v hazardu vyzná, ale já mám taky pár triků v rukávu.“ Bratr postavil šálek a zazubil se. „Včera v noci jsem ho obral o třicet liber a on vůbec nepřišel na to, jak jsem to udělal.“

„Markýz z Dansbury,“ opakovala Lilith tupě. William opravdu nemá ani špetku rozumu. „Markýz z Dansbury.“

Bratr uchopil její ruku do své. „Nepanikař, Lil,“ přemlouval ji. „Dansbury je dobrý. Vážně je. Špičkový. Předevčírem mě vzal do Jezabelina harému. On a Ernest Landon a Price.“

„Vzal tě do Jezabelina harému.“

„Co se děje, Lil? Jsi jako ozvěna, víš.“ William se znovu zaculil. „Potřebuješ se trošku víc bavit, myslím.“

„Potřebuju…“ Lilith se zarazila, když si uvědomila, že dál mluví jako ozvěna. „Williame, máš vůbec představu, do čeho ses to dostal?“

Svraštil čelo. „Nemám zdání. Proč?“

„Dansbury je velice špatný člověk,“ pronesla vážně. „On…“

William zakýval ukazováčkem ze strany na stranu. „Nesmysl. To jen tak povídáš, protože tě tuhle večer vyvedl z míry.“

„Cože udělal?“

„Však víš, když se přišel představit a ty ses úplně zakymácela.“ William se zasmál. „Prý se bál, abys přímo v tom tanečním sále neomdlela, ale já mu řekl, že bys takovou hloupost nikdy neudělala. V opeře sis ovšem nevedla o moc líp, musím říct.“

To už bylo jednoduše příliš. Lilith vstala. „Vůbec jsem se nekymácela, když mě Dansbury oslovil. Má naprosto špatnou pověst a já s ním nechtěla nic mít! To jsem mu pověděla. A ty bys měl udělat totéž, než tě stáhne s sebou ke dnu, Williame. Můj ty smutku, proč myslíš, že se s tebou tak najednou seznámil? Protože se mi chce pomstít, že jsem ho ztrapnila! A…“

William také vstal. „Fantazíruješ, Lil. Že jsme se dali dohromady, to s tebou nemá nic společného.“

„Dali dohromady s kým, Williame?“

„Jen s nějakými novými kamarády, otče,“ zamumlal William. Protáhl se a zuřivě zívl. „No, měl bych se trochu prospat, jestli jdeme dnes večer na ten ples k Feltovým.“

William škrobeně přikývl. „Ano, otče. Jasné jako den.“

„To je dobře.“

„Ale vypočítal jsi jen tři valčíky,“ podotkla Lilith.

„Ano, mylorde.“

„Proč myslíš, že to tak je?“

„To je účel.“