Zápisník alkoholičky

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.lindeni.sk

www.albatrosmedia.sk

Michaela Duffková

Zápisník alkoholičky – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

ZÁPISNÍK ALKOHOLIČKY

Michaela Duffková

ZÁPISNÍK ALKOHOLIČKY

© Michaela Duffková 2020

Illustrations © Jindra Applová 2020

Translation © Eva Vanková 2020

ISBN v tlačenej verzii 978-80-566-1921-6

ISBN e-knihy 978-80-566-1989-6 (1. zverejnenie, 2020) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-566-1990-2 (1. zverejnenie, 2020) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-566-1988-9 (1. zverejnenie, 2020) (ePDF)

Túto knihu by som chcela venovať každému, koho sa problematika závislosti týka alebo týkala, kto sa rozhodoval alebo rozhoduje o tom, ako naloží so svojím životom.

Ďakujem všetkým, ktorí sa pustili do čítania mojej knihy, lebo to znamená, že im tento spoločnosťou často zanedbávaný problém nie je ľahostajný.

Prešiel skoro rok odvtedy, čo si sa rozhodol odísť. Aj ja som sa rozhodla. Budem bojovať ďalej, nielen kvôli sebe, ale aj kvôli Tebe, kvôli každému, komu by to, čo robím, mohlo pomôcť. Preto chcem túto knihu a všetko, čo som do nej vložila, venovať Tebe. Chýbaš mi, ocko.

Poďakovanie

Vtesnať do niekoľkých riadkov poďakovanie mnohým ľuďom nie je vôbec ľahká úloha, tak to trochu zostručním.

Moja veľká vďaka patrí vydavateľstvu Motto a celej skupine Albatros Media za to, že mi umožnili knihu vydať. Hoci to so mnou nemali jednoduché, nechali ma text v pokoji dopísať. Veľmi si to vážim.

Mami, ťažko sa mi píše poďakovanie práve tebe. Nikdy nedokážem dostatočne vyjadriť, za čo všetko ti vďačím. Si mojou veľkou inšpiráciou a celý život si pre mňa vzorom silnej ženy. Vytvorila si a stále tvoríš základ našej rodiny. Bola si pre nás bezpečným prístavom, do ktorého sa vždy môžeme vrátiť. Si moja slnečnica, ľúbim ťa.

Ondi, ako sa mám poďakovať tebe?! Vždy si stál nohami pevne na zemi, pripravený pomôcť mi, až budem ja pripravená dovoliť pomôcť samej sebe. Moje pitie nás i po tom všetkom, čo sme už mali za sebou, takmer rozdelilo. Hoci si o dva roky mladší, v kritickom období si zaujal úlohu staršieho, silnejšieho súrodenca. Vďačím ti za veľa a nikdy nezabudnem, čo si pre mňa urobil, keď mi bolo najhoršie. Vzal si na seba nesmierne ťažkú úlohu a to si budem vždy vážiť. Ďakujem, môj malý veľký braček.

Honzík, Pierre, ani vy ste sa mi nikdy neobrátili chrbtom, aj keď ste mohli. Nečakala som, že ma budete tak podporovať. Vždy ste tu pre mňa boli, ste a verím, že budete aj v budúcnosti. Mám vás rada.

Markétka moja, nemusím sa rozpisovať, lebo ty vieš… Máme spoločného len jedného rodiča, ale sme si v mnohom také podobné, že netreba viac slov.

Miša, Peter, ste súčasťou našej rodiny naozaj dlho a som vám veľmi vďačná už len za to, že vôbec ste. Ste také moje záchytné body. Vždy keď sa niečo deje, keď mamka bola preč alebo sa mi nemohla venovať, boli ste tu pre mňa. Ďakujem.

Babička, čo povedať… ďakujem ti a neboj sa, zvládnem to, nech sa robí, čo chce.

Zlato, stalo sa toho toľko a ja by som toho chcela toľko napísať… Bol si statočný, silný a nenechal si ma v tom. V niektorých chvíľach si prevzal moju materskú rolu, čo by dokázal len málokto. Si našej dcére tým najlepším otcom, mne najlepším priateľom a mužom. Ďakujem, že si, nech sa deje čokoľvek.

Hviezdička moja, slnko môjho života, ďakujem ti za to, aká si bezprostredná a úžasná! Miluješ ma bez predsudkov, bez minulosti, bezpodmienečne. Zachránila si mi život, keď som si už myslela, že to nezvládnem. Dúfam, že raz ti to všetko poviem sama. Alebo budeš držať v ruke túto knihu a vedieť už, prečo ju maminka napísala. Verím, že to pochopíš a prijmeš. Milujem ťa až do galaxie!

Moje posledné poďakovanie patrí svokre a svokrovi – aj oni si ho zaslúžia, lebo prví na môj problém upozornili a pomohli manželovi vo chvíľach, keď to so mnou nemal jednoduché. V podstate vzali isté záležitosti do svojich rúk. Ich pohľad na vec, predovšetkým v období, keď som už mala liečbu za sebou, ma zocelil a dodal mi pocit istoty, že som silnejšia, než som si myslela. Aj negatívne skúsenosti nás neraz posunú ďalej, než čakáme. A preto vám ďakujem.

Predhovor

Dostať sa do maléru je oveľa ľahšie, ako sa z neho dostať von.

James Thurber napísal krásnu bájku o medveďovi, ktorý začal piť. Keď prišiel domov, zhodil vešiak, rozbil lampu a žena bola z neho nešťastná a deti vystrašené. Potom sa dal na správnu cestu a namiesto do baru začal chodiť do telocvične. Vždy keď prišiel domov, ukazoval, aký je silný a ako sa vie postaviť na hlavu. Opäť pritom zhodil vešiak a rozbil lampu a žena bola nešťastná a deti vystrašené. Plynie z toho poučenie, že nech robíš, čo robíš, ľuďom sa nezavďačíš.

Miška nám však predkladá text, v ktorom je skúsenosť i návod, ako zo zlej situácie vykĺznuť lepším spôsobom, než to urobil medveď. Vykĺzla vo chvíli, keď sa už nakláňala nad priepasťou. Bezpečným signálom zajtrajšieho krachu sú totiž slová: Mám to pod kontrolou. Keď ich začujete, uvedomte si, že je zle. Že už je len otázkou dní, kedy dôjde k tragédii.

Žijeme viac vo svete slov než v reálnom svete – dať správne slová na papier je teda veľmi dôležité. Kým o probléme len uvažujeme, presvedčenie, že ho máme pod kontrolou, je iba zdanlivé. V skutočnosti sme ho neuchopili. Až keď myšlienky skrotíme do viet a uvidíme ich na papieri, získame odstup, nájdeme jadro problému a môžeme dospieť k riešeniu. Som si istý, že to bolo práve písanie, čo Miške pomohlo znovu nájsť a zahojiť tak veľmi zranený vzťah.

Milá Miška, dovoľte − keď ste tak ďakovali všetkým –, aby som poďakoval ja vám. Za otvorenosť, úprimnosť, odvahu, vôľu, vytrvalosť a húževnatosť, s akou ste sa našli, taká skvelá, aká ste. Archetyp hrdinu a hrdinky žije v našich dušiach (teraz sa síce hovorí v mysliach, ale ja na dušu verím) a v ťažkých chvíľach sa dáva osloviť živým príkladom, ktorý priťahuje. Vďaka za to!

MUDr. Radkin Honzák, CSc.

Redakčná poznámka: Text knihy vychádza najmä z príspevkov rovnomenného autorkinho blogu. Použité sú aj úryvky z denníka, ktorý si autorka viedla počas protialkoholického liečenia. V pasážach, ktoré citujú blog a denník, sme sa snažili maximálne zachovať štýlovú i vecnú autenticitu.

I. MÔJ PRIATEĽ ALKOHOL

Aj toto môže byť začiatok – psychiater

„A aké bolo vaše detstvo, Miška?“ znela otázka psychiatričky, keď som jej v skratke vyrozprávala príbeh svojho doterajšieho pitia. V hlave mi skôr vírili myšlienky, čo tam vlastne robím, než nejaké spomienky na detstvo. Prebrala som sa z úvah a zamyslela sa nad svojím detstvom.

„Bolo veľmi pekné,“ znela moja stručná odpoveď. Chcela som ju odradiť od ďalších neodbytných otázok.

„Miška, môžeme sa teda doň na chvíľu vrátiť?“

Mala som sto chutí povedať jej, že nemôžeme. Chcela som odtiaľ vypadnúť, ale vedela som, že čím ochotnejšie budem spolupracovať, tým menej podobných návštev ma v najbližšom čase čaká. Začala som preto opisovať svoje detstvo…

_ _ _

Matne si pamätám svoj život asi tak od dvoch rokov – také významné okamihy, ako keď sa narodil môj brat Ondro. Žili sme neďaleko Dvora Králové v hospitáli Kuks. Mama tam robila sprievodkyňu a otec správcu. Mali sme nemeckú dogu Jessie. Väčšinu spomienok mám skôr sprostredkovanú vďaka fotkám a príbehom. V deň, keď sa brat narodil, 28. decembra, otca všetci zhľadávali po krčmách, aby mu oznámili, že sa mu narodil syn. Nebolo to inak, ani keď som sa narodila ja. Mama to už vtedy nemala s otcom ľahké, lenže my sme to nevnímali, boli sme ešte malí. Živých spomienok mám len zopár. Jednu na obrovskú lúku… k tej sa vraciam dodnes, keď chcem mať niekedy pocit úplného pokoja a čas len pre seba. V Kukse sme zostali ešte rok po bratovom narodení, potom prišlo sťahovanie.

Naším ďalším domovom sa stali východné Čechy, malá dedinka neďaleko Lanškrouna s dvoma rybníkmi, na ktorých sme sa ako deti korčuľovali. Najviac si z toho obdobia pamätám kostýmy, ktoré nám mamka vyrábala na karnevaly. Menili sme sa na dubák a muchotrávku, na motýľa Emanuela a Makulienku a veľa iných pozemských i rozprávkových postavičiek. Každý Mikuláš aj Veľká noc a Vianoce boli ozajstné sviatky. Mamka nám vždy pripravila niečo originálne, od vreciek na výslužku po krásne adventné kalendáre. Všetko šila sama, i keď drela často do noci, aby stihla aj svoju prácu. Otec ma tam naučil jazdiť na bicykli a na lyžiach. Na toto obdobie si spomínam naozaj veľmi rada. Pri dome bol bazén, neďaleko bývali obe sesternice a skvelá babička, ktorá nás brávala na bláznivé výlety na bicykloch alebo pešo, zakaždým pre nás vymyslela nejakú šialenú výpravu. Vekový odstup medzi nami štyrmi deťmi bol asi šesť rokov, ale babička nás nešetrila – pravidlá boli pre všetkých rovnaké. Myslím, že mnohým dnešným matkám by z toho vstávali vlasy dupkom, ale my na tieto časy dodnes radi spomíname, keď sa všetci zídeme.

No späť k tomu, ako som vnímala a vnímam svoje detstvo.

S otcom sme žili spoločne do mojich siedmich rokov. Nebolo to veľa ráz, ale občas som začula, ako sa rodičia hádajú. I keď sme s Ondrom boli väčšinou za zavretými dverami, od niektorých hádok nás neuchránili ani napriek všemožnej snahe, lebo ako deti sme, samozrejme, chceli všetko vedieť. Cez zatvorené dvere som si vypočula zopár hádok, ktoré mali vždy rovnaký dôvod – alkohol a peniaze. Mamka neustále pracovala, aby nám nič nechýbalo, a neraz musela pred otcom schovávať peniaze, aby ich neprepil. Myslím, že ho dosť dlho prosila, aby s tým niečo robil, ale to sa nikdy nestalo.

_ _ _

„Miška, myslíte si, že to malo vplyv na vaše pitie?“ zastavila psychiatrička moje rozprávanie.

„Neviem, nedokážem to posúdiť.“ Vážne si dodnes nie som istá, do akej miery to ovplyvnilo moje pitie.

„Dobre, tak pokračujte…“

Najradšej by som odtiaľ zmizla niekam veľmi ďaleko, lenže tým by som si skôr uškodila. Pokračovala som teda vo svojom rozprávaní…

_ _ _

„Keď sme sa raz v lete vrátili s bratom domov z tábora, už nás tam čakali zbalené veci a mamka nám vysvetlila, že sa sťahujeme do Prahy. Ani neviem, ako som to vtedy vnímala, pamätám si len, že sme šli k tete, ktorá nám každému dala veľké vrecúško cukríkov, akoby sme sa už nikdy nemali vrátiť. Rozlúčili sme sa s Markétkou a so Zuzkou, našimi sesternicami, a vrátili sme sa späť domov. Nastal čas rozlúčiť sa aj s otcom. Celkom presne sa mi vynára obraz, ako nám iba zamával a zmizol v garáži.“

Rovnako ako vtedy to šesťročné dievča, aj teraz som sa v ordinácii rozplakala a nedokázala som prestať. Presne to som v tejto chvíli potrebovala! Zložiť sa u psychiatričky, ktorej som chcela dať jasne najavo, že som tam omylom a nepotrebujem ani ju, ani jej múdre diagnózy.

„Miška, skúste si ešte spomenúť, na čo sa pamätáte z obdobia po odchode od otca, ďalšiu etapu si necháme nabudúce.“

Ďalší rozhovor? Čo zo mňa chce dostať? Načo jej to vlastne je? A, dočerta, aké nabudúce? Vôbec som nemala v pláne sa tam ešte niekedy objaviť.

_ _ _

„Jediné, čo si celkom živo vybavujem, je krásna detská izba, ktorú nám mamka pripravila v dome u dedka. Táto vyčačkaná izbička sa stala naším novým domovom. Vybavuje sa mi ešte niekoľko mojich scén, keď som zúrila, že sa chcem vrátiť k otcovi, že v Prahe nezostanem. V tom mi mamka nikdy nebránila, dokonca ma raz naložila do auta, že ma odvezie na stanicu. Myslím, že neskôr som to už nikdy do takého extrému nedohnala. K otcovi sme chodievali raz za štrnásť dní, niekedy menej často. V tom čase sa rodičia vždy spolu dohodli podľa potreby. Neskôr som si začala všímať, že otec pije, a naozaj často, a bolo mi ľúto, že nebol schopný držať sa, ani keď sme boli uňho cez víkend. Situácia sa ešte zhoršila, keď si našiel novú partnerku a vedel, že sa o nás má kto postarať a on nám nemusí venovať toľko času. Občas nás brával na výlety alebo brata na ryby, ale bola to skôr výnimka než pravidlo.

V Prahe sa nám páčilo. Ja som chodila do druhej triedy a brata pomaly čakal nástup do školy. Mamka trávila veľa času v práci, ako samoživiteľka sa musela oháňať, aby nám mohla dopriať, čo považovala za dôležité, a aby sme odchodom od otca nijako netrpeli. Väčšinu času sme trávili s babičkou, ktorá sa o nás starala, písala s nami úlohy, bola proste skvelá! Bola to babička v pravom zmysle slova. Myslím, že po odchode od otca sme sa na ňu dosť upäli. Brat ešte viac ako ja.

Takto plynul náš život ďalšie dva-tri roky. Občas sme chodili k otcovi, väčšinu času sme však prežili v Prahe, chodili do školy… Proste normálne detstvo.“

_ _ _

„To mi nadnes stačí, Miška,“ zaznelo konečne z úst psychiatričky a už som sa pomaly chystala na odchod. „Ešte vám predpíšem lieky, slabé antidepresíva. Ako som vám vravela, vaše pitie je predovšetkým únikové a antidepresíva by vám mali pomôcť túto fázu a stres prekonať. Ďalšiu návštevu naplánujeme o tri týždne, aby ste mi povedali, ako sa máte a či lieky zaberajú.“

Bolo mi jedno, či mi ešte niečo hovorí, chcela som len vypáliť z ordinácie. Schmatla som recept, zapísala si termín a už som za sebou zatvárala dvere. Vonku som uštipačne štekla na manžela, či je spokojný, a vydala som sa smerom k východu. Naozaj som bola presvedčená, že som tu omylom. Nebyť nátlaku svokra, svokry a manžela, nikto by ma sem nedostal ani párom volov. Nikdy som nemala dôveru k psychiatrom a ani po tejto návšteve sa nič nezmenilo. Odchádzala som s pocitom hnevu a márnosti, že ma nikto nechápe a nerozumie mi.

_ _ _

Vráťme sa však na úplný začiatok… Samozrejme, že som návštevu u psychiatra nepodstúpila len tak, bez dôvodu. Nejaký čas som už pila a moje okolie sa nechcelo prizerať, ako sa rútim do pekla menom závislosť.

Sladká mladosť alebo Ako sa to všetko začalo…

Nikdy som nepatrila medzi tých, čo mali k alkoholu ďaleko a vyhýbali sa mu. Už od strednej som rada chodila piť s kamarátmi. Popíjali sme vonku – víno, pivo, všetko, čo bolo práve poruke. Nepila som viac než ostatní, bola som taký štandard. Mojím zásadným problémom však bolo, že som nepoznala svoju hranicu, nemala som tú takzvanú záklopku.

Od základnej školy až po druhý ročník na strednej som mala chlapca – táto „prvá láska“ trvala asi do mojich osemnástich rokov. Na strednej som však prešla aj neľahkým obdobím. Našu rodinu, teda mňa a brata, zasiahla mamina choroba. Spätne si myslím, že úvahy, čo a ako bude s mamkou a ako by to mohlo dopadnúť, boli jedným z faktorov, ktorý ma výrazne sprevádzal neskoršou závislosťou. No späť k osemnástinám. Odvtedy som začala piť pomerne často, asi aj viac, než bolo bežné medzi mojimi vrstovníkmi. V tom čase som sa však nad tým nepozastavovala ani ja, ani nikto z môjho okolia. Jednoducho som bola mladá, slobodná, študovala som a užívala si život. Niektoré takéto večierky sa končili tým, že som si z nich vôbec nič nepamätala.

Takto to šlo dovtedy, kým som stretla manžela.

Poznali sme sa už od strednej školy. V tých časoch sme k sebe nenašli cestu, mali sme jedno rande, ktoré sa skončilo asi po pol hodine mojou obrovskou migrénou a odchodom z klubu, kde som sa bavila s kamarátkou a on so svojím kamarátom. Asi nám vtedy nebolo súdené, aby sa naše cesty preťali. To sa stalo až neskôr.

Mala som dvadsaťdva a úplnou náhodou sme si začali písať cez Facebook. Bola z toho veľká láska, aspoň z mojej strany už od začiatku. Po dvoch týždňoch sme išli spolu na dovolenku a potom už Ondro zostal u mňa viac-menej bývať. Bolo nám dobre a chceli sme byť spolu čo najviac. Cítila som, že som našla muža, s ktorým chcem prežiť zvyšok života.

Zamilovala som sa a s pitím bol koniec. Nemala som dôvod chodiť niekam piť, vystačili sme si sami dvaja.

Hneď na začiatku nášho vzťahu som otehotnela, no po vzájomnej dohode sme sa rozhodli, že na dieťa ešte nie je tá správna chvíľa. Nebudem zastierať, že tento veľmi bolestný zážitok som poriadne zapila. Život však šiel ďalej, aj keď s veľkou jazvou na duši i na srdci, čo považujem za ďalší hlboký „zárez“ ťahajúci sa so mnou celým obdobím mojej závislosti…

Toľko na úvod. A ďalej chcem písať o svojej vznikajúcej závislosti, ktorá sa ma už len tak nepustila.

Môj dom, môj hrad

(január 2014)

„Zlato, rodičia mi navrhli, aby sme sa presťahovali k nim do baráku. Pre Sheilu by to bolo lepšie, mala by záhradu, a my by sme si mohli prerobiť celé poschodie.“ Zaujímavá myšlienka, vravela som si, keď sa raz Ondro vrátil od rodičov s touto ponukou. Možno by to pre nás bolo to najlepšie. Sheila, moja nemecká doga, neznášala byt, nevedela byť sama a predstava, že bude môcť behať po záhrade, sa mi zdala skvelým riešením. My si zariadime poschodie a budeme mať svoje súkromie, aj to ma veľmi lákalo. Manželových rodičov som síce vtedy ešte veľmi nepoznala, naša láska s Ondrom však bola taká silná, že pre mňa bolo absolútne zásadné, že budeme spolu. Je jedno kde, hlavne, že spolu a spokojne. Rozhodnutie vtedy padlo vcelku rýchlo. Úprimne povedané, ani som nad ním veľmi nerozmýšľala, nepreberala som to zo všetkých strán, možno zaslepená láskou, s ružovými okuliarmi na očiach…

A tak prišlo sťahovanie z nášho bytu 2 + KK do domu so záhradou na periférii Prahy. Bol február alebo marec, keď sme boli kompletne presťahovaní. Ja som študovala, mala prácu a vcelku som bola spokojná. Snažila som sa „naše“ nové bývanie nejako zariadiť, aby sme sa s Ondrom cítili dobre. Aj napriek niektorým pochybnostiam som dúfala, že si s jeho rodičmi nájdeme k sebe cestu. Prichádzalo síce k menším konfliktom či nedorozumeniam, snažila som sa ich však brať tak, že to skrátka patrí k začiatkom každého spolužitia, nieto ešte generačného. Pre mňa bolo rozhodujúce, že Ondro je spokojný, že je mu dobre, a ako to už býva, varovné signály som brala na ľahkú váhu. Možno som aj sama seba presviedčala, že majú ako rodina isté veci nastavené inak, než som bola zvyknutá, veď každá rodina má svoje rituály a zvyky.

V máji, teda asi dva mesiace po tom, čo sme sa presťahovali, som zistila, že som tehotná. Bolo to už moje druhé tehotenstvo – to prvé sa skončilo interrupciou hneď na začiatku nášho vzťahu, a tak som vôbec nepremýšľala nad iným variantom, len že si dieťa necháme. Už to prvé rozhodnutie ma značne psychicky poznamenalo, preto som teraz nezaváhala. Aj Ondro pochopil, že nie je nad čím rozmýšľať, a tak sme sa začali tešiť a pripravovať na naše dieťa.

Všetko prebiehalo hladko. Prvá kontrola aj druhá, sústredila som sa predovšetkým na to, aby som bola pokojná. Keď sme sa dozvedeli, že náš Hugo (pracovný názov) bude dievčatko, radovala som sa ešte viac. Zrazu som svoju budúcnosť videla oveľa veselšie, s vyparádenou dcérkou, dobrým manželom a nádejou, že keď malá vyrastie, možno si postavíme vlastný dom a odídeme.

S rastúcim bruškom a postupujúcim tehotenstvom začínali pribúdať aj dobré rady od svokry a svokra, čo by som mala robiť, ako by som sa mala stravovať… Vypočula som si aj poznámky, že svokra mala hrozné tehotenstvo, ale že všetko sa dá zvládnuť, ak je človek psychicky v poriadku. Psychicky som v poriadku rozhodne nebola. Radostné očakávanie vystriedali obavy, že možno nikdy nebudem dobrá matka, pretože už teraz zmätkujem. Svokra to predsa zvládala lepšie, so všetkým si poradila – zomrel jej otec, v nemocnici sa o ňu veľmi nestarali, pretože bola revolúcia, Ondro sa narodil hrozne veľký, no aj tak ju to nezlomilo. A ja robím z komára somára.

Dnes vôbec nechápem, ako som sa mohla dať tak zdeptať a zničiť svoju sebadôveru. Vtedy som si ju však postupne ruinovala sama tým, že som všetko brala veľmi osobne. Z radosti sa stali obavy, že budem neschopná a čo všetko zlé by sa mohlo stať. Ondro nepatril k oteckom, ktorí behajú po kontrolách a počúvajú bábätko v bruchu. Neviem, či preto, lebo si neuvedomoval, že naozaj budeme mať dieťa, alebo proste preto, že dokým tu malá nebola s nami, nebola to preňho realita. Vlastne ani veľmi nechápal, prečo sa ma všetky dobre mienené rady jeho matky tak dotýkajú a prečo sa nesnažím vziať si z nich len to dobré.

„Miška, veď ona ti chce iba poradiť, pomôcť, aby si v tom nebola sama, nemyslí to zle, len ti chce odovzdať svoje skúsenosti…“ bol jeho pohľad na vec. Ja som to medzi riadkami vnímala tak, že som vlastne padavka, pretože nič nevydržím, trápim sa zbytočným strachom o malú a neuvedomujem si, aké mám šťastie, že nie som v takej zložitej situácii, ako bola ona. Vôbec si nemyslím, že by to moja svokra robila so zámerom ublížiť mi alebo mi podrývať sebavedomie. Jednoducho je taká a pravdepodobne to nemalo nič spoločné so mnou osobne. Často som vnímala, že aj Ondro robí podobné veci bez toho, aby si to uvedomoval, a neskôr sa to prejavilo ešte vypuklejšie, ale k tomu sa dostanem…

Nová rola

(február 2015)

Po komplikovanejších posledných týždňoch tehotenstva, ktoré sprevádzali časté návštevy lekárov, pohotovosti a moja hospitalizácia tesne po Vianociach, sa nám vo februári narodila krásna zdravá dcéra. Dni v pôrodnici vôbec neutekali, ale ja už som sa videla doma, hoci sa mi veľmi nechcelo s malou vracať tam, kde som to za domov nepovažovala. Tešila som sa, až si ju budem užívať sama a v známom prostredí. Všetko šlo ako po masle, dievčatko rýchlo priberalo a po štyroch dňoch sme mohli opustiť pôrodnicu.

V deň keď nás prepúšťali, som sa hrozne rozčuľovala, lebo Ondro namiesto o deviatej prišiel až o pol dvanástej, čo na mňa – na to, ako hrozne som už chcela byť z nemocničného prostredia preč – zapôsobilo ako červené plátno na býka. Jeho meškanie však malo svoj dôvod. Doma na mňa čakalo veľké prekvapenie. Hneď po príchode z pôrodnice ma Ondro požiadal o ruku! Stála som v spálni, malá ležala v postieľke, a keď som sa obrátila, kľačal predo mnou, trochu sa mu chvel hlas a namiesto: „Vezmeš si ma za muža?“ sa spýtal, či si ho vezmem za ženu, čo nakoniec dodalo tomu jedinečnému okamihu nezabudnuteľné čaro. Celé tehotenstvo som Ondra podpichovala, že už by možno bol vhodný čas, ak si ma hodlá niekedy vziať, ale on počkal na tú správnu chvíľu a lepšie si to načasovať ani nemohol. Bolo 13. februára a ja som sa začala na našu svadbu tešiť a hneď všetko plánovať.

_ _ _

Prvé dni doma s malou boli dosť náročné. V pôrodnici takmer nespala a doma sa jej úplne obrátil režim, takže cez deň spala a v noci ani oko nezažmúrila. Ondro sa snažil pomáhať, ako sa dalo. Aj ja som spala, ako sa dalo. Bolo to náročné obdobie pre nás všetkých. Zásahy a rady svokry som v tej chvíli vnímala ako určitú úľavu a snahu nám pomôcť. Ani som nemala energiu myslieť na to inak, pretože som žila iba s cieľom byť schopná malú i seba ako-tak opatriť a celkovo sa naučiť spoločne žiť, zvyšok som vypúšťala.

Prišli dni, keď sa mi v kuse chcelo plakať, že nič nezvládam – domácnosť, Ondra ani seba. Veľmi som si vyčítala, že nie som schopná fungovať tak, ako by žena s malým dieťaťom mala. Asi som na novú rolu nebola pripravená, ako som si myslela, alebo som ju len horšie prijala, ale prvé týždne po pôrode boli naozaj jedno z najťažších období môjho života. Keď sme sa s malou popasovali s prevráteným režimom, začali sme bojovať s kolikami.

_ _ _

Prvú fľašu som si kúpila, keď mala dcéra asi osem týždňov. Lekárka nám týždeň predtým povedala, že nepriberá tak, ako by mala, preto sme ju začali dokrmovať Sunarom. Pamätám si ten deň, akoby to bolo včera. Volala som kamarátke Katke, s ktorou sa poznám od základnej a vždy som ju považovala za jedného z najbližších ľudí. Chcela som jej porozprávať novinky o dcérke a o svadbe. Povedala mi vtedy do telefónu, že nevie, či príde. Taká hlúposť, ale pre mňa to bolo ako rana nožom do chrbta. Malá celý deň nespala, stále plakala, tak som ju naložila do kočíka a vydala sa na nákup už s myšlienkou, že si večer, keď ju „konečne“ uspím, dám pohárik. Ako som si naplánovala, tak sa stalo. Pohárik však nebol jeden, vypila som skoro celú fľašu, čo so mnou po takmer ročnej abstinencii dosť zamávalo. Do postele som šla so splínom, naštvaná a dotknutá z Ondrových výčitiek, koľko som toho vypila. Úplne sa mi však podarilo zahnať myšlienky na to, aký ťažký a únavný deň to bol.

V rámci svojich večierkov som pomaly, ale isto plánovala našu svadbu. Robilo mi to radosť, bola to vlastne jediná „zábava“, ktorú som vtedy mala, a tak som si pri svojich vínových posedeniach kreslila, čo a ako bude a nebude.