Enola Holmesová

Prípad zmiznutého markíza

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

Nancy Springer

Enola Holmesová
Prípad zmiznutého markíza – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Nancy Springer: The Case of the Missing Marquess an Enola Holmes Mystery

Copyright © 2006 by Nancy Springer

Cover photos © Netflix 2020

Translation © Mária Havranová 2021

Slovak edition © Albatros Media Slovakia, s. r. o., 2021

Všetky práva sú vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie sa nesmie kopírovať a rozmnožovať za účelom rozširovania v akejkoľvek forme alebo akýmkoľvek spôsobom bez písomného súhlasu vydavateľa.

ISBN v tlačenej verzii 978-80-566-2339-8
ISBN e-knihy 978-80-566-2476-0 (1. zverejnenie, 2021) (epub)
ISBN e-knihy 978-80-566-2477-7 (1. zverejnenie, 2021) (mobi)
ISBN e-knihy 978-80-566-2475-3 (1. zverejnenie, 2021) (ePDF)

PRIDLHO SOM OTÁĽALA.

Za mnou sa ozvali ťažké kroky.

Chcela som utiecť, ale už bolo neskoro. Kroky ma dohonili. Ktosi mi železným stiskom zovrel ruku. Chcela som skríknuť, ale čiasi tvrdá dlaň mi zakryla ústa. Potom mi rovno pri uchu zavrčal hlboký hlas: „Ak sa pohneš alebo čo i len cekneš, zabijem ťa!“

Ochromil ma strach. Vyvaľovala som oči do tmy, nemohla som sa pohnúť. Nemohla som ani dýchať. Kým som stuhnutá lapala dych, muž pustil moju ruku a chytil ma okolo pása. Pritlačil ma chrbtom k čomusi, čo by som možno považovala za kamennú stenu, keby som nevedela, že je to jeho hruď. Odkryl mi ústa, ale v nasledujúcej chvíli, kým som stačila vydať hlások, sa predo mnou v nočnom šere zaleskla oceľ. Dlhý, špicatý ľadový predmet. Čepeľ noža.

Mojej matke.
N. S.

V LONDÝNSKEJ ŠTVRTI EAST END POČAS AUGUSTOVEJ NOCI ROKU 1888

V tme matne bliká len niekoľko pouličných plynových lámp, ktoré doteraz ešte nikto nerozbil. Na dlažbe pred krčmami tlejú ohne v otvorených kotlíkoch a starci pri nich predávajú varené morské slimáky. Tajomná cudzinka, od klobúka až po topánky v čiernom, nenápadne prechádza z tieňa do tieňa v temných zákutiach ulice, akoby sama bola len tieň. Tam, odkiaľ pochádza, je nemysliteľné, aby sa žena vydala sama proti noci bez sprievodu manžela, otca či brata. Urobí však čokoľvek, aby našla stratenú osobu.

Kráča ulicou, pod čiernym závojom má oči na stopkách. Všetko sleduje, všetko si všíma a všetko pozoruje. Vidí sklenené črepy na chodníku. Všíma si, ako sa okolo drzo preháňajú krysy s odpornými holými chvostami. Medzi krysami a črepmi pobehujú malí bosí trhani. Pozoruje dvojice, mužov v červených flanelových vestách a ženy v lacných čepcoch, ako sa zavesení do seba motajú po ulici. Pri stene medzi krysami leží človek. Je opitý alebo spí, možno je dokonca mŕtvy.

Pozerá sa, ale tiež načúva. Opodiaľ v zadymenej tme zavŕzga verklík. K dáme v čiernom závoji doľahne jeho prihlúpla pesnička. Pred dverami hostinca volá malé dievčatko: „Ocko! Oci!“ Počuje výkriky, smiech, hulákanie ožranov a volanie pouličných predavačov: „Čerstvé ustrice! S octom sú veľmi chutné! Pekné kúsky, štyri za penny.“

Cíti ocot. A tiež gin, varenú kapustu, horúce párky, slaný vzduch z blízkeho prístavu a nakoniec zápach z Temže. Cíti hnijúce ryby. Aj ostrý puch splaškov z kanála.

Pridá do kroku. Musí byť stále v pohybe, pretože nepátra len ona, aj ju ktosi hľadá. Lovkyňa v čiernom závoji je zároveň korisťou. Musí ísť ďaleko, aby ju muži, ktorí po nej pátrajú, nenašli.

Pri ďalšej pouličnej lampe zbadá pred dverami ženu s červenými perami a čiernymi riasami. Príde drožka, zastaví a vystúpi z nej muž vo fraku s lesklým hodvábnym cylindrom na hlave. Hoci má žena pri dverách na sebe večernú róbu s hlbokým výstrihom, ktorú možno kedysi nosila nejaká dáma z lepšej spoločnosti, tajomná cudzinka v čiernom si nemyslí, že tento džentlmen pôjde so ženou tancovať. Všimne si jej vydesený pohľad – i cez široký úsmev červených pier má prostitútka v očiach strach. Jednu takú nedávno našli len o pár ulíc ďalej s rozpáraným bruchom. Dáma v čiernom odvráti zrak a kráča ďalej.

Mrkne na ňu zarastený čudák opretý o stenu: „Čo tak sama, panička? Netúžite po nejakej spoločnosti?“ Keby bol džentlmen, neoslovil by ju, kým by ich niekto nepredstavil. Dáma si ho nevšíma a uháňa preč. Nesmie tu s nikým hovoriť. Nepatrí sem. To vedomie ju však netrápi, pretože nepatrila nikdy nikam. A svojím spôsobom bola vždy sama. Keď pátra pohľadom v temných tieňoch, pri srdci ju zabolí, pretože už nemá domov, je cudzinkou v najväčšom meste na svete a nevie, kde dnes večer zloží hlavu.

A pokiaľ sa dožije zajtrajšieho rána, ak Boh dá, môže len dúfať, že nájde milovanú osobu, po ktorej pátra.

Ďalej kráča do temnoty a tieňov špinavými uličkami okolo dokov východného Londýna. Úplne sama.

PRVÁ KAPITOLA

Vážne by som veľmi rada vedela, prečo mi mama dala meno Enola, ktoré sa odzadu číta „alone“ – sama. Mama mala, alebo možno ešte stále má, rada rébusy a hádanky a týmto menom určite chcela niečo oznámiť – možno mi chcela dať čosi do vienka alebo mi trochu nemotorne požehnať a naznačiť svoje budúce plány, i keď otec bol vtedy ešte nažive.

Tak či onak, celé moje detstvo mi skoro každý deň hovorila: „Enola, však ty to nejako zvládneš aj sama.“ Tými slovami sa so mnou väčšinou lúčila, myšlienkami už ktoviekde, keď odchádzala so skicárom, štetcami a akvarelovými farbami na potulky prírodou. A takto, celkom samotnú, ma zanechala aj v júli, v deň mojich štrnástych narodenín, keď sa večer nevrátila domov do nášho sídla Ferndell.

Oslava narodenín sa však konala. Oslavovala som s komorníkom Lanom a jeho ženou, našou kuchárkou, a preto ma najprv mamina neprítomnosť nijako netrápila. I keď sme k sebe mali s mamou dosť blízko, málokedy sme sa jedna druhej plietli do súkromných vecí. Pomyslela som si, že ju asi zdržalo niečo naliehavé, najmä preto, že už dopredu poprosila pani Lanovú, aby mi poobede pri čaji odovzdala niekoľko balíčkov.

Od mamy som k narodeninám dostala:

súpravu na kreslenie: papier, ceruzky a nožík, aby som si ich mohla strúhať, gumy na gumovanie, to všetko úhľadne zoradené v malom drevenom kufríku, ktorý sa dal rozložiť ako stojan

hrubú knihu Kvetovrava ako rukoväť k symbolizmu vejárov, vreckoviek, pečatného vosku či poštových známok

a oveľa tenší zošit s rébusmi.

Nebola som zázračný výtvarný talent, ale mama moje začiatočnícke pokusy všemožne podporovala. Vedela, že rada kreslím a rada si prečítam každú knižku, nech je o čomkoľvek – ale tiež vedela, že lúštenie rébusov a prešmyčiek ma nikdy veľmi nebavilo. I napriek tomu mi tento zošit vlastnoručne vyrobila, to bolo jasné – sama poskladala a zošila stránky, ktoré vyzdobila krásnymi akvarelmi kvetov.

Očividne pre mňa ten darček chystala dlhšie. Určite na mňa nezabudla, vzdorovito som si v ten večer niekoľkokrát opakovala.

I keď som netušila, kde mama môže byť, čakala som, že sa buď večer vráti domov, alebo pošle nejaký odkaz. Preto som spala celkom pokojne.

No aj na druhý deň ráno Lane zavrtel hlavou. Nie, madam sa ešte nevrátila. Nie, neozvala sa. Vonku pršalo a sivé nebo odrážalo moje rozpoloženie – zmocňovali sa ma čím ďalej väčšie obavy.

Po raňajkách som vybehla hore do svojej izby, na príjemné miesto, kde šatník, stolík, komoda a všetko ostatné bolo natreté nabielo a lemované bordúrou z ružových a modrých kvietkov. Hovorilo sa tomu „nábytok vidieckeho štýlu“. Bol lacný a hodil sa viac pre deti, ale mne sa páčil. Kedysi.

Dnes nie.

Nemohla som zostať vnútri, vlastne som ani nevydržala sedieť. Len chvíľku, aby som si na topánky natiahla galoše. Obliekla som si košeľu a pumpky, pohodlné oblečenie, ktoré kedysi patrilo mojim starším bratom, a cez to som si prehodila pršiplášť. Celá v igelite som potom dupajúc zbehla dole. Vzala som zo stojana v hale dáždnik, prešla som cez kuchyňu a pritom som oznámila pani Lanovej: „Idem na chvíľu von.“

Zvláštne – to isté som hovorila skoro každý deň, keď som odchádzala z domu poobzerať sa po svete, hoci som presne nevedela, čo hľadám. Čokoľvek. Liezla som na stromy, len aby som zistila, či tam niečo nájdem – slimačie ulity s hnedými a žltými pásikmi, oriešky, vtáčie hniezda. A keď som našla hniezdo straky, skúmala som, čo v ňom je: gombíky z topánok, útržok lesklej stuhy, stratená náušnica. Hrala som sa, že sa stratilo niečo nesmierne cenné a ja po tom pátram.

Lenže tentoraz to nebola hra.

Aj pani Lanová videla, že je to iné. Zvyčajne by povedala: „Kde máte klobúk, slečna Enola?“ Pretože ja som ho nikdy nenosila. Teraz však mlčala a len za mnou hľadela…

… ako idem hľadať mamu.

Naozaj som si myslela, že ju nájdem sama.

Keď na mňa z kuchyne nebolo vidieť, začala som pobehovať sem a tam a snažila sa zachytiť jej stopu ako lovecký pes. Včera ráno, keďže som mala narodeniny, smela som si dlhšie poležať, preto som mamu nevidela odchádzať z domu. Myslela som si, že asi chcela ako zvyčajne pár hodín skicovať kvety a rastliny, takže som ju najprv hľadala okolo Ferndellu.

Mamina starostlivosť o pozemky na našom panstve spočívala v tom, že dávala všetkým rastlinám voľnosť. Prechádzala som okolo kvetinových záhonov pripomínajúcich džungľu, kráčala som po zanedbanom trávniku zaburinenom pichľavými kríkmi a ostružinami, aj po lese zarastenom šľahúňmi paviniča a brečtanu. A po celý čas na mňa z uplakanej sivej oblohy padal dážď.

Náš starý pes, kólia Reginald, bežal so mnou, kým ho neotrávilo, že je celý mokrý. Potom sa šiel radšej niekam schovať. Rozumné zviera. Premočená až do nitky som si uvedomovala, že by som mala urobiť to isté, ale nedalo mi to. Moja úzkosť narastala s rýchlosťou mojich krokov, až ma ako bič zasiahla desivá myšlienka. Hrozné čo i len pomyslieť, že mama leží niekde vonku, zranená alebo nemohúca, alebo – a to bola obava, ktorej som sa nemohla zbaviť, pretože mama už nebola najmladšia –, že ju možno niekde na potulkách zradilo srdce. Možno dokonca… ale človek si to nemôže ani v duchu tak hovoriť, dajú sa predsa použiť iné slová. Vydýchla naposledy. Opustila nás. Odobrala sa na večnosť. Odišla za otcom.

Nie. Prosím, len to nie!

Keďže sme s mamou nemali až taký dôverný vzťah, niekto by si mohol myslieť, že jej zmiznutie mi nebude tak veľmi prekážať. Bolo to však presne naopak – veľmi som sa o ňu bála, pretože som mala pocit, že keby sa jej niečo stalo, bola by to moja vina. Vždy som sa cítila previnilo – aj za to, že žijem, že dýcham – pretože som sa matke narodila tak neskoro. Bola som škandál, bremeno, hádam to chápete. A vždy som mala v pláne, že keď budem dospelá, všetko napravím. Raz, dúfala som, premením svoj život na žiarivé svetlo, ktoré ma zdvihne z tieňa hanby.

A potom ma mama bude mať rada, to je predsa jasné.

Takže musí byť nažive.

A ja ju musím nájsť.

Chodila som krížom-krážom a prehľadávala les, v ktorom celé generácie panstva lovili králiky a tetrovy. Liezla som hore a dole po stenách skalnatej rokliny pri jaskyni porastenej papradím, podľa ktorej sídlo Ferndell pomenovali. Bolo to moje obľúbené miesto, ale dnes som sa tam nezdržala. Pokračovala som ďalej až k hranici parku, kde sa končil les a začínala sa poľnohospodárska pôda.

Vydala som sa aj do polí, pretože mamka tam mohla zájsť po kvetiny. Panstvo Ferndell neležalo ďaleko od Londýna a nájomníci na našich poliach pestovali namiesto zeleniny hyacinty, sirôtky a ľalie, lebo z čerstvých kvetov dodávaných každý deň na trh v Covent Gardene mali lepší zisk. Rástli tu ruže, políčka krásnoočiek, divokými farbami hrali záhony s cíniami a vlčími makmi, všetky kvety boli určené pre Londýn. Vždy som si pri pohľade na pole s kvetmi predstavovala to úžasné mesto, kde slúžky denne s úsmevom roznášajú čerstvé kvety do každej izby a kde si šľachtičné a dámy z kráľovskej rodiny zdobia šaty či účesy veternicami a fialkami alebo sa obklopujú ich vôňou. V Londýne, kde…

Dnes sa kvety na poliach skláňali k zemi nasiaknuté dažďom a sny o Londýne mi vydržali len na jedno nadýchnutie a vydýchnutie, potom sa vyparili ako hmla stúpajúca nad polia. Nekonečné polia. Míle a míle polí.

Kde len môže byť moja mama?

Snívala som o tom – teda v snoch o mame, nie o Londýne –, že ju nájdem, zachránim ako veľká hrdinka a ona mi bude vďačná a bude ma obdivovať.

Boli to len prázdne sny.

Doteraz som prezrela zhruba štvrtinu pozemkov a z polí skoro nič. Ak mama niekde leží zranená, vypustí dušu, skôr než ju nájdem.

Otočila som sa a bežala naspäť do domu.

Tam si ku mne prisadli pán a pani Lanovci ako pár hrdličiek v hniezde, on zo mňa stiahol premočený kabát a vzal mi mokrý dáždnik a topánky, ona ma strkala do kuchyne, aby som sa zohriala. I keď mi nemohla nadávať, svoje názory dávala jasne najavo. „Len úplný hlupák sa túla celé hodiny vonku v daždi,“ oznamovala veľkému sporáku na uhlie a odklopila jednu z okrúhlych platní. „Urodzená slečinka môže prechladnúť rovnako ľahko ako chudobné dievča, a kto prechladne, môže aj umrieť,“ hundrala kanvici, keď ju kládla na oheň pod platňou. „Suchoty si nevyberajú,“ oznámila plechovke s čajom. Nemusela som odpovedať, pretože to nehovorila mne. Nedovolila si hovoriť mi také veci priamo do očí. „To je síce veľmi pekné, že má niekto svoju hlavu, ale čo keď dostane angínu, zápal pohrudnice, zápal pľúc alebo ešte niečo horšie?“ mračila sa na čajové šálky. Potom sa otočila ku mne a razom zmenila tón: „Odpusťte, slečna Enola, čo si budete želať na obed? Pritiahnite si stoličku bližšie k peci.“

„Pripiekla by som sa ako hrianka. Nie, nechcem nič na obed. Máte nejaké správy o matke?“ Odpoveď som už poznala, pretože Lane alebo jeho žena by mi hneď povedali, keby sa niečo dozvedeli, ale nemohla som si pomôcť a musela som sa opýtať.

„Nič, slečna,“ utierala si ruky do zástery, akoby zavinovala dojča.

Vstala som. „Musím napísať pár listov.“

„Slečna Enola, v knižnici sa nekúri. Donesiem vám veci sem k stolu.“

Bola som celkom rada, že nemusím sedieť vo veľkom koženom kresle v ponurej knižnici. Pani Lanová mi do vyhriatej kuchyne priniesla papier s naším rodinným erbom, kalamár, pero a nejaké pijaky zo stola v knižnici.

Namočila som pero do kalamára a na krémový papier som napísala pár slov pre miestnu políciu. Informácie o tom, že sa matka zrejme stratila, a požiadala som ich, či by boli takí láskaví a zorganizovali pátranie.

Potom som sedela a uvažovala: Naozaj je to nutné?

Bohužiaľ bolo. Ďalej som to odkladať nemohla.

Rýchlo som napísala druhú správu, ktorá už onedlho poletí mnoho míľ, než ju dlhopisný stroj takto vytlačí:

MADAM EUDORIA VERNET HOLMESOVA VCERA ZMIZLA STOP ZIADAM O RADU STOP ENOLA HOLMESOVA

Poslala som túto správu Mycroftovi Holmesovi na adresu Pall Mall v Londýne.

A telegram rovnakého znenia aj Sherlockovi Holmesovi na Baker Street, tiež v Londýne.

Svojim bratom.

DRUHÁ KAPITOLA

Po dúškoch som vypila horúci čaj, ktorý mi vnútila pani Lanová, prezliekla som sa do suchých pumpiek a chystala sa vyraziť do dediny s listami.

„Veď prší, je veľmi mokro… Dick vám ich tam odnesie,“ ponúkala mi pani Lanová a zase si žmolila ruky v zástere.

Dick, jej dospelý syn, vykonával na panstve drobné práce a náš pes Reginald, inteligentnejšia kólia, naňho pri tom dozeral. Nechcela som hovoriť pani Lanovej, že Dickovi by som takú dôležitú úlohu nezverila, a tak som odpovedala: „Chcem sa tam tiež trochu popýtať. Pôjdem na bicykli.“

Môj bicykel nebol nijaká stará rároha s vysokým kolesom, ale moderným nižším „trpasličím kolesom“, dokonale bezpečný stroj s nafukovacími pneumatikami.

Šliapala som v mrholení a zastavila som pri vrátnikovom dome – Ferndell Hall je malé panstvo, vlastne len kamenný dom, ktorý sa tvári dôležito, ale napriek tomu má príjazdovú cestu, bránu, a teda i domček pre vrátnika.

„Cooper,“ požiadala som ho, „otvorili by ste mi bránu? A, mimochodom, nespomínate si, či ste včera otvárali mojej matke?“

Vrátnik nedokázal skryť prekvapenie nad takou otázkou, ale odvetil, že nie. Madam Eudoria Holmesová tadiaľto nešla.

Otvoril mi a ja som prešla ten kúsok cesty do dediny Kineford.

Na pošte som podala telegramy, nechala som list na policajnej stanici a prehovorila som s policajtom. Potom som sa vydala na výzvedy. Stavila som sa na fare, u farmára, v pekárni, v cukrárni, u mäsiara, v rybe a tak ďalej a čo najdiskrétnejšie som sa pýtala na mamu. Nikde ju nevideli. Vikárova žena (rovnako ako pár ďalších) ma privítala s nesúhlasne zdvihnutým obočím. Zrejme pre tie pumpky. Na verejnosti som totiž mala jazdiť na bicykli v dámskom „športovom“ úbore: dlhých širokých spodkoch a nepremokavej sukni – alebo aspoň v takej dlhej sukni, aby mi nebolo vidieť členky.

Viem, že mamu ohovárali, pretože dôsledne neskrývala nevhodné predmety ako nohy od piana, uhliaky a mňa.

To nevkusné, škandálne dieťa.

Nikdy som sa nespýtala, prečo som hanbou rodiny, pretože takými otázkami by som sa dotkla tém, o ktorých by „slušné“ dievča nemalo nič vedieť. Všimla som si, že skoro všetky vydaté ženy prestali každý rok či dva načas vychádzať z domu a o pár mesiacov sa objavili s novým dieťaťom, a tak hoci aj dvanásťkrát po sebe, kým s tým neprestali alebo neumreli. Moja mama priviedla na svet len mojich dvoch omnoho starších bratov. A asi pre túto počiatočnú zdržanlivosť sa môj neskorý príchod na svet považoval za vrcholnú hanbu pre urodzeného racionalistu a logika a jeho slušne vychovanú, umelecky založenú manželku.

Tí, čo na mňa hľadeli so zdvihnutým obočím, sa k sebe nakláňali a šepkali si, keď som prechádzala Kinefordom a vypytovala sa ďalej. Ešte v krčme, u kováča, u predavača tabaku a v hostinci, všade tam, kam „slušná“ dáma nikdy nevkročila.

Nič som sa nedozvedela.

Hoci som sa usmievala a tvárila, že sa pýtam len tak mimochodom, počula som, ako mi za chrbtom silnie šuškanda vzrušených klebiet, dohadov a rečí, kým som sa smutne vracala domov do Ferndell Hallu.

„Nikto ju nevidel,“ odpovedala som na nevypovedanú otázku pani Lanovej, „a nikto netuší, kde by mohla byť.“

Znovu som mávnutím ruky odmietla jej ponuku na obed, i keď bol už čas na poobedný čaj, pomaly som vyšla hore k mamičkinej izbe, zastavila som sa pred dverami a premýšľala. Mamka si svoj apartmán zamykala. Údajne preto, aby ušetrila pani Lanovej prácu – nemali sme iné služobníctvo než manželov Lanovcov, a tak si mama upratovala svoje izby sama. Takmer nikdy nikoho dnu nevpustila, ale v tomto prípade…

… som sa rozhodla vojsť.

Chytila som kľučku a očakávala som, že budem musieť zohnať pána Lana, aby mi priniesol kľúč.

Kľučka však pod mojimi prstami povolila a cvakla.

Kiežby to tak bolo.

Je…