Ann Granger 

Vrahův učeň 

Originální název: The Murderer’s Apprentice 

Vydáno u Headline Publishing Group, London 2019 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© 2019 Ann Granger 

First published in 2019 by Headline Publishing Group. 

Translation © Michaela Martinová, 2024 

Obálka © Emil Křižka, 2024 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-1496-8 (epub) 

ISBN 978-80-279-1497-5 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Všude mlha. Mlha proti proudu řeky, která se tam vleče mezi zelenými ostrůvky a lukami; mlha dolů po řece, jež se tam kalně valí mezi řadami plavidel a pobřežní nečistotou velikého (a špinavého) města… Ve většině krámů rozsvítili o dvě hodiny dřív než obvykle – zdá se, že to ví i ten plyn, protože bliká vyčerpaně a neochotně.

Charles Dickens, Ponurý dům, 1853  

(překlad František Vrba, 1980) 

„Vyřešení mnoha kriminálních případů závisí právě na bezpečném zjištění, zda jde o lidskou krev. Proti někomu vznikne podezření třeba až za několik měsíců po spáchání zločinu. Na prádle a na šatech toho podezřelého se najdou hnědavé skvrny.

Je to krev, bláto, rez, jsou to skvrny od ovoce, nebo co to vlastně je? To je otázka, na kterou velmi často odborníci nedovedli odpovědět. Proč? Protože se to nedalo chemicky spolehlivě prokázat.

Sherlock Holmes v knize Studie v šarlatové, 

Arthur Conan Doyle, 1887 

(překlad Vladimír Henzl, 1964) 

Kapitola první 

Inspektor Benjamin Ross 

Londýňané jsou právem hrdí na plynové osvětlení, díky němuž jsou ulice v noci mnohem bezpečnější než za dob jejich dědů. Tedy slušní Londýňané. Existuje spousta obyvatel, kteří si nepřejí, aby na jejich aktivity svítilo jakékoli světlo. A právě tihle lidé zajímají mě i všechny ostatní policisty.

Bohužel je tu jedna věc, kvůli níž jsou plynové lampy takřka k ničemu a která poskytuje dostatek krytí pro páchání nejrůznějších zločinů – londýnská mlha. Jako by si zlo našlo své přirozené prostředí a nepozorovaně se vkrádalo do všech skulin a zákoutí. Mlha je ochotným komplicem darebáka a horlivým učedníkem vraha.

Naše odolnost a houževnatost si v prvních měsících roku osmnáct set sedmdesát prošla zatěžkávací zkouškou. Už byl březen, ale v závětří stále ležely hromádky sněhu umazané od sazí. Ostrý vítr štípal do nosů a uší a ani ty nejlepší rukavice nedokázaly ochránit prokřehlé prsty před zimou. Lidé si začali toužebně šeptat o jaru, mnozí jako by vzpomínali na starého zesnulého přítele. Ti optimističtější z nás věřili, že se za pár týdnů dočkáme, alespoň podle kalendáře.

Zatím tomu však nic nenasvědčovalo. Londýn kromě zimy už týden sužovala i odporně páchnoucí, dusivá, hustá mlha. Mlžný závoj valící se od moře proti proudu řeky se mísil s příkrovem uhelného dýmu stoupajícího z každého komína, ať už z rodinných domů či průmyslových hal. Ničemu nepřidaly ani lokomotivy supící z velkých železničních nádraží, pach z obřích plynojemů, škodlivé výpary z bahna Temže při odlivu, hnijící hromady odpadků na dvorcích v chudinských čtvrtích a splašky řinoucí se stokami. To všechno dohromady vytvářelo nechvalně proslulou londýnskou mlhu, která se kolem všeho omotá jako špinavá žlutá přikrývka, vklouzne do domu, jakmile se otevřou dveře, a najde jakoukoli skulinu v okenním rámu. I na ni jsou Londýňané jaksi zvráceně hrdí. Mlha je něco, co umí lépe než kdokoli jiný.

Žebráci a tuláci přes noc mrzli na ulicích. Opilí flamendři se potáceli z výčepů a povalovali se na dlažbě. Když se nedokázali sami zvednout a kolemjdoucí je v té bílé tmě neviděli, jejich ztuhlá těla často objevili, teprve když o ně někdo zakopl.

Tam, kde sníh roztál, ho nahradila namrzlá břečka. Koně měli přes kopyta přivázané kusy pytloviny, aby neuklouzli, a jistě by ve svém zimním obutí vypadali komicky, kdyby je v tom šeru bylo vidět. Takhle známý klapot kopyt ohlašoval jejich příjezd jen tlumenými nárazy o dlažbu, a ne vždy bylo slyšet, že se blíží. Někde tam venku se v šedožluté cloně čas od času ozval rachot kol a tupé zadunění, možná i náhlé nervózní zakňučení, po němž následoval výkřik drožkáře či jiného kočího. Chodec musel uskočit stranou a doufat, že se vrhl správným směrem. O nehody samozřejmě nebyla nouze.

Vlhký, vtíravý dech vířícího monstra páchl nemocí a smrtí. Jeho prvními oběťmi se stávali ti nejmenší a ti nejstarší, ale nikdo před ním nebyl v bezpečí. Ze všech stran se v šeru ozývalo kašlání a sípání postižených, které pomohlo odhalit chodce lépe než jakákoli lucerna. Někdy se zdálo, že marodí většina Londýna. Dočasná oddělení v chudobincích byla plná. Každý večer se před nimi tvořily dlouhé fronty lidí s nadějí ve tváři, ale většina z nich byla odmítnuta. Děti chudých byly zašity do živůtků vycpaných vatou, aby se na jaře vysvobodily a vylétly jako motýl z kukly. Tedy pokud do té doby přežily.

To pondělní ráno nezačal týden ve Scotland Yardu dobře. Kvůli chladu a vlhku nás dost odpadlo. Podlehla dokonce i taková zdánlivě neochvějná stálice, jakou je komisař Dunn. Ležel doma v posteli s hořčičným obkladem na hrudi a nohama na kameninovém ohřívači, pod bedlivým dohledem paní Dunnové. Jeho absence nás osvobodila od věčných dotazů, co děláme a proč ten či onen zločinec ještě nebyl dopaden. Ale také se tím zpomalilo veškeré rozhodování, což znamenalo, že většina každodenních záležitostí připadla mně. Nevadilo mi to, ale byl jsem zvědavý, co se stane, až se Dunn vrátí, zdravý jako rybička, a obrátí své orlí oko na všechno, co jsem za jeho nepřítomnosti inicioval.

Další inspektor a tři strážníci byli nemocní, což představovalo další přítěž. Znepokojovalo mě, že můj věrný a spolehlivý seržant Morris, na němž jsem byl závislý, kváká jako žába. Pořád opakoval, že je v pořádku, ale nevypadalo to tak. A strážník Biddle byl nachlazený.

Mohlo by se zdát, že Biddlovo nachlazení je tou nejmenší starostí, ale ve skutečnosti tomu tak nebylo. Udeřilo to velmi blízko domova, protože Biddle se vídá s naší služebnou Bessie. Předchozího večera jsem ho našel v naší kuchyni, jak se s ručníkem přes hlavu sklání nad mísou plnou kouřící vody s pár kapkami léčivého olejíčku. Nad ním stála Bessie a pokaždé, když odhrnul ručník a zvedl zpocenou tvář, aby si postěžoval, strčila mu hlavu zase dolů a přikryla ji. Jeho tlumené výkřiky přilákaly moji ženu Lizzie. I když s Biddlem soucítila, okamžitě ho vykázala z domu, dokud se mu rýma nezlepší. „Nebo to od vás chytneme všichni,“ prohlásila rázně.

Bessie její rozhodnutí rozrušilo, ale Lizzie nehodlala ustoupit a připomněla jí, že Biddle má matku, která se o něj postará. Při zmínce o paní Biddlové se Bessie ušklíbla. Měly mezi sebou totiž jisté neshody. Paní Biddlová tvrdila, že ji Bessie chce připravit o syna, její jedinou oporu, a nechat ji úplně samotnou. „A co já pak tady sama s těmi svými koleny,“ měla ve zvyku dodávat.

Tak tomu bylo ve dvě hodiny odpoledne, kdy už v budově syčely všechny plynové lampy a strážníka u stolu v přízemí vyděsilo zjevení, které vpadlo dovnitř hlavními dveřmi.

Návštěvníkův obličej zakrývala skotská čapka stažená přes uši a červený šátek omotaný kolem krku. Nejpodivnější bylo, že měl na sobě značně starý ošuntělý kožich dlouhý až na zem. Kolem něj vířily obláčky vlhkého kouře.

„Nejdřív jsem si myslel, že je to medvěd, který stojí na zadních tlapách a má na hlavě klobouk,“ poznamenal později strážník. „Pořádně mě vylekal.“

Nově příchozí se vymotal ze šály a prohlásil: „Přišel sem vám nahlásit příšernou vraždu!“

Kapitola druhá 

Návštěvník dále uvedl, že v popelnici na kuchyňské zbytky na dvoře za restaurací, kde pracuje jako pomocník, bylo nalezeno tělo mladé ženy. To strážníkovi stačilo, aby muže zavedl ke mně.

Nyní se k nám v mé stísněné kanceláři připojili Morris a Biddle, který s sebou přinesl nejen svoje nachlazení, ale také zápisník připravený k sepsání výpovědi.

Když se informátor vysvlékl ze svého nesourodého svrchního oděvu, ukázalo se, že jde asi o šestnáctiletého nebo sedmnáctiletého chlapce. Stále měl na sobě ušmudlanou zástěru. Byl to podsaditý mladík, jehož postava naznačovala, že je se zbytky jídla, které se vrátí z jídelny, raz dva hotov. Překvapovalo mě, že vůbec něco zbývá na odpadkový koš. Hlavou dosahoval jen k prostřednímu knoflíku mé vesty a díky svému velkorysému obvodu působil dojmem, že zbytek jeho těla, podepřený krátkýma nohama, měří ve všech směrech skoro stejně, podobně jako kostka. Jmenoval se Horace Worth.

„Já za to nemůžu, pánové,“ řekl Horace, hluboce roztrpčený tím, že byl vyhnán z teplé kuchyně na takovou pochůzku, i tím, co považoval za nedostatek soucitu z naší strany. „Nevím, proč mi to všichni dávaj za vinu.“

„My tě z ničeho neobviňujeme, chlapče,“ zabručel Morris.

„Tedy pokud se neukáže, že je to jen snůška nesmyslů.“

„Já jsem ji tam nedal. Nevěděl jsem, že tam je. Kdybych věděl, že tam je, zůstal bych v kuchyni a radši bych vůbec nevystrčil nos ze dveří. Přísahám na štos biblí, že nevím, jak se tam dostala. Není to přece moje chyba, ne? Ale nejdřív mě O’Brian praští naběračkou po hlavě…“

„Kdo je O’Brian?“

„Kuchař. Je to nevrlej par–. Často mívá špatnou náladu. Když jsem přiběhl dovnitř a řekl mu, jakej jsem zažil strašnej šok – vyděsilo mě to k smrti, tomu věřte – víte, co udělal O’Brian? Praštil mě naběračkou po hlavě.“ Při té vzpomínce si promnul lebku. „A pak přišel pan Bellini a pustil se do mě. To je majitel. Ale úplně nejhorší bylo, když se objevila ona, jeho žena. To je vám, panečku, fúrie! Dohlíží na peníze,“ dodal, jako by nám svěřoval nějaké tajemství. „Zelináři ji moc dobře znaj, protože smlouvá o ceně každý brambory.“

„Jak se ten podnik jmenuje?“

„Jmenujeme se Císařská jídelna,“ odpověděl Horace vznešeně. „Najdete nás na New Bond Street, jsme kvalitní podnik. No a pan Bellini povídá, ať zajdu na Scotland Yard. Co na tom, že jsem měl potíže vůbec se sem dostat? Vždyť si tam venku člověk nevidí ani na špičku nosu. Polovinu času jsem ani nevěděl, jestli jdu na sever, nebo na jih.“

„Stačilo zastavit prvního strážníka, kterého jsi potkal, a informovat ho,“ zaskřehotal Morris, který zjevně neměl pro strasti našeho návštěvníka pochopení. „Vrátil by se s tebou na tvé pracoviště a zjistil by o tom něco víc, než by podal podrobné hlášení oficiálním způsobem.“

„Už jsem vám povídal, že mi pan Bellini řekl, ať zajdu na Yard,“ opáčil Horace důstojně. „Říkal, že nechce, aby se v tom šťoural nějakej obyčejnej policajt. Chtěl důstojníka, kterej ví, co má dělat s mrtvolou. Měl jsem jít sem na Yard a nikam jinam. A stejně jsem žádnýho strážníka neviděl. Jednoho jsem slyšel. Byl uprostřed Piccadilly a snažil se vyřešit nějakej zmatek mezi drožkářem a pouličním prodavačem. Neviděl jsem ho, jen jsem ho slyšel křičet. Všichni křičeli, drožkář, prodavač a pár dalších lidí. Po celé silnici se válela zelenina. Šlápl jsem na pastinák.“

Na důkaz sáhl do kapsy kabátu a vytáhl rozmačkané cosi, co kdysi mohlo být pastinákem.

„Proč jsi ho sebral a přinesl ho sem?“ zeptal se Morris stále chraplavým hlasem.

„Vezmu si ho s sebou,“ opáčil Horace. „Může se dát do polívky.“

„Ať už je ten podnik kdekoli,“ zamumlal jsem směrem k Morrisovi, „nemyslím, že bych tam chtěl večeřet.“

Horace měl však dobré uši. „Na našem podniku není nic špatnýho!“ prohlásil příkře. „Můžete se přijít podívat do naší kuchyně, je tam čisto jako v klícce. Polovinu času mě O’Brian nutí uklízet, mejt hrnce a talíře a drhnout stůl. Ale podlahy nemeju,“ dodal. „Ráno to chodí dělat nějaká starší ženská. Já nejsem žádná služka. Učím se vařit podle O’Briana. Většinou mě nechává loupat brambory a míchat jídlo. Když má dobrou náladu, vysvětluje mi, jak se dělá pečivo a tak. Jednou ze mě taky bude opravdovej kuchař.“

„Bůh nám pomáhej,“ zašeptal Morris.

„Řekni to všechno znovu strážníkovi a on to sepíše,“ nařídil jsem a Biddle si připravil blok a tužku. „Koho tam můžeme poslat?“ zeptal jsem se Morrise.

„Mullins je venku a vyšetřuje vloupání,“ informoval mě seržant. „Jessop se dnes ráno hlásil do služby, ale strašně popotahoval a smrkal, tak jsem ho poslal domů. Ostatní byli všichni povoláni k jiným záležitostem, většinou k loupežím. To je tou mlhou. Každý darebák v Londýně jí využívá. Máme málo lidí, inspektore Rossi.“

„Strážníku Biddle?“

Biddle se vynořil zpoza velkého kapesníku a zamrkal na mě zarudlýma, vodnatýma očima. „Pane?“

Povzdechl jsem si. „Raději zůstaňte tady. Ale zařiďte, aby se s námi na místě činu setkal koroner, ano? Tak je to, Morrisi, asi na nás.“

Trvalo hodnou chvíli, než jsme se dostali na místo, protože jsme museli jít pěšky. Horace Worth nás vedl a neustále na nás pokřikoval, abychom věděli, kde je, protože ho pohltila mlha. Někdy jsme matně rozeznávali jeho robustní postavu zachumlanou do kožešiny, ale většinou byl jen hlasem „volajícího na poušti“, jak poznamenal Morris v pochmurném pokusu o žert. Oba jsme s Morrisem nesli policejní lucerny. Jejich žlutá záře v mlze sloužila k identifikaci naší polohy, ale to bylo všechno. Naráželi jsme do ostatních chodců a klopýtali přes neviditelné překážky. Konečně jsme dorazili k Císařské jídelně.

Vchod do podniku byl úzký, ale jakmile jsme vstoupili dovnitř, zjistili jsme, že budova se táhne dozadu do bloku a sestává ze tří malých jídelen ospravedlňujících název místa, ačkoli tam v tu chvíli neseděli žádní zákazníci. Za nimi se nacházela kuchyně, kde nás přivítalo příjemné teplo, zato už méně příjemná parná atmosféra a nepřátelské přijetí.

Byli tři a tváře se jim leskly potem. I já jsem brzy cítil, jak mi pod těžkým pláštěm, který jsem měl na sobě, stéká pot mezi lopatkami. Začal jsem litovat výměny jednoho teplotního extrému za druhý.

Kuchař O’Brian byl malý muž v bílé zástěře přes kostkované kalhoty a bílé kuchařské čepici. Mračil se na nás a gestikuloval naběračkou, kterou držel v ruce. Nebylo jasné, jestli je to pozdrav, nebo výraz vzdoru. Vedle něj stál statný džentlmen, z něhož se vyklubal pan Bellini, majitel podniku. Měl bujné tmavé kníry a velice se podobal populární představě o majiteli italské jídelny, dokud nepromluvil tím nejčistším londýnským přízvukem. Vedle něj stála paní Belliniová, dáma rovněž velkorysých proporcí, oblečená do černého bombazínu. Červené vlasy si zřejmě barvila tak, aby jí ladily k zarudlé tváři. Byly spletené do složitého copu, který mi připomínal hnízdo svíjejících se zmijí. Na vrcholku hlavy jí seděl malý krajkový čepeček, z nějž visely stuhy rámující její široký obličej.

Všem dohromady nám bylo v kuchyni poněkud těsno a tlačenice se brzy zhoršila, když se objevil nově příchozí. Zadní dveře se otevřely a vpustily dovnitř závan mlhy a strážníka v zimníku. Musel stát na stráži u těla.

„Mitchum, pane,“ oznámil mi, když se mu podařilo vmáčknout se mezi nás a my s Morrisem jsme se představili. „Tohle místo je v mém rajónu.“

„Tak vás přece jen našli,“ zavrčel Morris a pohlédl na Horace Wortha.

„Ne tak docela, pane,“ vysvětloval Mitchum. „Na ulici mě zastavil nějaký kolemjdoucí a řekl mi, že tady v jídelně mají nějaký problém. Povídal, že odtamtud právě jde a že byl v kuchyni velký poprask. Nedokázal přesně rozeznat, co se děje, ale někdo křičel, že na dvoře je mrtvola. Tak jsem si řekl, že se na to raději půjdu podívat, pane. Opravdu je tam tělo, ano, dívčí tělo.“

„Dostaňte ho odtamtud pryč!“ vyštěkl pan Bellini.

„Chci, aby ta věc zmizela z mého pozemku. Dokud je tady, nemůžou sem zákazníci a já přicházím o výdělek.“

„Nemyslím si, že byste o tolik přišel, pane,“ poznamenal Morris. „Ne v téhle mlze.“

„U Piccadilly jdou obchody za každého počasí,“ opáčil Bellini.

„Jsme proslulí svými masovými nákypy,“ ozvala se paní Belliniová vzápětí. „Děláme ty nejlepší v téhle části města.“

„Připravuju je od šesti od rána,“ vložil se do hovoru O’Brian. „Ale kdo si objedná masový nákyp, když máme na dvoře mrtvolu? Všichni přece znají příběh Sweeneyho Todda, ne? Ani se těch nákypů nedotknou, na to můžete vsadit poslední penci!“

„Ta holka s námi nemá nic společného!“ vykřikla paní Belliniová rozzuřeně. „Je to obyčejná prostitutka, tak to je – nebo tedy byla. Tyhle ženské vždycky končí mrtvé někde v postranních uličkách. Ale tahle skončila na našem dvorku a to není správné!“

„Vždyť nás to úplně zničí!“ lamentoval její manžel.

„Mitchume,“ oslovil jsem strážníka, „co kdybyste nás vzal k tělu? Vy ostatní zůstaňte tady. Výpovědi s vámi všemi sepíšeme později.“

„A co od nás chcete slyšet?“ zvolala paní Belliniová a její už tak růžolící pleť získala znepokojivě purpurovou barvu.

„Nemá to s námi nic společného! Chceme ji odsud jen dostat pryč!“

„Však se dočkáte, madam,“ uklidňoval ji Morris. „Nejdřív se na ni podíváme. Co kdybyste šli všichni tamhle do jídelny a dali si na uklidnění šálek dobrého čaje?“ Ukázal na dveře, kterými jsme vešli do kuchyně.

Svým klidným chováním a starostí o její pocuchané nervy se Morrisovi podařilo paní Belliniovou trochu upokojit. Poznamenala, že je ráda, že se někdo zajímá o její pocity. Pak O’Brianovi úsečně přikázala, aby přinesl čaj. Nechali jsme je tam a vyšli ven.

Dvůr byl malý, ze tří stran obklopený zdmi okolních budov. Ze čtvrté strany vedla dřevěná vrata do postranní uličky. Vrata byla zavřená, aby se tam nedostali zvědavci, ale z druhé strany bylo slyšet vzrušené mumlání a cítit tabákový kouř. Novinky se zjevně šířily rychle. Hned u zadních dveří do kuchyně stála velká kovová nádoba, vklíněná mezi stěnu jídelny a polorozpadlý záchod. Vypadalo to, že to kdysi možná bývala nádrž na vodu. I ve světle našich luceren jsme to všechno rozeznali jenom s obtížemi. Mlha vířila kolem a plížila se nám do hrdel. Rozkašlal jsem se, a tak jsem si vytáhl šálu, kterou jsem měl omotanou kolem krku, abych si zakryl ústa.

„To je ono?“ zeptal se Morris Mitchuma. „Ten odpadkový koš nebo co to má být?“

„Pro ty, kteří je nepotřebují, jsou to jenom odpadky, seržante,“ odpověděl Mitchum. „Hází se tam všechny zbytky z kuchyně. Pak se sem natáhnou vybírači popelnic. Někdo přijde z továrny na lepidlo a odnese všechny živočišné zbytky – kosti, kůže a odřezky. Pak je tady ještě jeden chlapík, který poblíž chová prasata, a ten bere všechno, co je rostlinného původu nebo co nechce továrna na lepidlo. Prase, jak jistě víte, sežere skoro všechno. Zaměstnanci jídelny se nikdy nemusí starat o jeho vynášení. Prostě do něj pořád něco hází. Ale dneska, když ten kluk přišel vysypat kýbl se zbytky, objevil tohle.“

Mitchum natáhl ruku s lucernou nad popelnici a všichni jsme nakoukli dovnitř.

Byl to zoufale smutný pohled. Nevypadala o moc starší než dítě, ale bylo jí nejspíš kolem osmnácti. Ať už ji v téhle špinavé parodii na místo odpočinku nechal kdokoli, podle všeho ji prostě vzal do náruče a hodil dovnitř. Přistála schoulená na boku a vypadala, jako by spala, až na to, že její nevidoucí oči byly otevřené. Tohle udělal nějaký vysoký, silný muž bez pomoci, pomyslel jsem si. Kdyby ji zvedli dva chlapi a převrátili ji dovnitř, s největší pravděpodobností by spadla obličejem dolů. Ne, ten dotyčný ji držel v náručí, zvedl ji přes okraj popelnice a nechal ji spadnout. Že by její pasák? Pokusila se mu utéct? Nebo násilnický zákazník?

Světlé vlasy se jí uvolnily ze sponek a spadaly jí kolem obličeje, ale nezakrývaly ho úplně. Zahlédl jsem její malý nos a ústa, napůl otevřená, jako by se chtěla naposledy nadechnout. Víc se toho v oranžové záři lucerny rozeznat nedalo. Špatné světlo si pohrávalo s barvami, takže její šaty vypadaly šedě. Mohly však mít jakýkoli odstín. Nevšiml jsem si žádného čepce, klobouku ani šálu.

Pro místo závažného trestného činu jsem si nedokázal představit horší podmínky. V mlze nebylo možné pořídit fotografický záznam. Alespoň se k ní nedostaly krysy, což bylo nejspíš tím, že spočinula v kovové nádobě s hladkými stěnami. Ty potvory věděly, že tam je, ale nepřišly na způsob, jak se za ní vydrápat. Kdyby měly čas, tak by to udělaly. Ale než se tak stane, bude už dávno pryč.

Spustil jsem lucernu. „Napište si co nejpodrobnější poznámky, Morrisi,“ požádal jsem seržanta. „Zakreslete si umístění popelnice, vrat a všeho, co vás napadne. Jestli si chcete na chvíli zahrát na malíře, udělejte si náčrtek celého dvora.“

Tiché zavrčení odkudsi z mlhy naznačovalo, že Morris momentálně nemá na nějaké umění ani pomyšlení.

„Dělejte, co můžete,“ utěšoval jsem ho. „Kde je ten kluk?“

„Tady jsem,“ ozval se z kožichu prožraného moly hlas Horace Worthe.

„V kolik hodin jsi našel tělo?“

„Už jsem vám to říkal,“ odpověděl kožich. „Hodinu a něco předtím, než jsem se dostal do Scotland Yardu. Bylo asi půl jedný, to obvykle míváme hodně práce. Ale je mlha, takže byl větší klid.“

„Chceš mi říct, že jsi neměl důvod se do té popelnice podívat dřív?“

„Párkrát jsem vyšel ven vyhodit šlupky. Ale nepodíval jsem se tam pořádně, jak se říká. Prostě jsem se vrátil dovnitř, jak nejrychlejc jsem mohl. Ale když jsem šel ven naposledy, nakouknul jsem tam a uviděl jsem ji.“

„S největší pravděpodobností budeme muset předpokládat, že ji tam dali v noci nebo dnes brzy ráno, pane,“ zaskřehotal Morris. „Ten kluk si jí možná předtím nevšiml, ale buď on, nebo ten kuchař by určitě zpozorovali, že tam někdo nese tělo a odkládá ho tam. Museli přitom přece nadělat nějaký hluk.“

Byla to rozumná dedukce a já s ní souhlasil. „Půjdu dovnitř a promluvím si s Belliniovými. Nevím, jestli si ji důkladně prohlédli, nebo jen nakoukli dovnitř. Předpokládám, že by ji nejspíš poznali, kdyby se podívali pořádně. Strážníku,“ obrátil jsem se na Mitchuma, „tohle je váš rajón. Musíte znát od vidění většinu dívek, které pracují na ulici. Neviděl jste ji už někdy?“

„Myslím, že ne, pane,“ zavrtěl Mitchum hlavou. „Pár jich znám od vidění, jak říkáte. Ale přicházejí a zase odcházejí. Kromě toho je jich na Piccadilly a v okolí strašně moc.“

Vrátil jsem se do budovy, abych vyhledal majitele a zaměstnance, a zjistil jsem, že stále všichni sedí u jednoho z jídelních stolů. Připojil se k nim číšník středního věku v pruhované vestě a bílé zástěře. Na temeni byl plešatý a vlasy, které mu ještě rostly po stranách, si pečlivě sčesal přes spánky a připlácl pomádou. Pod očima měl unavené váčky. Věnoval mi uražený pohled a přivítal mě slovy: „O povolných ženách nic nevím. Jsem metodista.“ Možná si nejdřív dali čaj, nebo alespoň paní Belliniová, u jejíhož lokte jsem zahlédl šálek s čajovou sedlinou, ale zjevně přešli na něco silnějšího, protože na stole stála láhev. Zeptal jsem se jich, zda si tělo prohlédli pořádně, a pokud ne, jestli by jim nevadilo jít se na něj podívat teď, pro případ, že by oběť poznali.

„Poznali ji?“ Paní Belliniová sebou trhla, jako by ji někdo fyzicky ohrožoval. „Jak bychom mohli poznat nějakou lehkou holku? Tohle je kvalitní podnik, ne žádný bordel!“

„Jestli pracovala v téhle oblasti, možná jste si jí všimli. Možná dokonce přišla s nějakým zákazníkem, s mužem, kterého přesvědčila, aby jí koupil jídlo. Víte, jak to chodí.“

„Sem tedy určitě ne!“ opáčila paní Belliniová přísně.

„Kdyby sem zákazník přivedl takovou dívku, okamžitě bychom ho požádali, aby zase odešel.“

„Zmalovaná děvka,“ poznamenal holohlavý číšník.

„Takovou poznáte na první pohled.“

Ještě pořád všichni reptali, ale nakonec mě následovali na dvůr a jeden po druhém nakoukli do popelnice, zatímco Morris stál opodál a držel lucernu. Sáhl jsem dolů a odhrnul závěs světlých vlasů, aby jí viděli do obličeje. Prsty jsem se dotkl její tváře. Byla ledově chladná.

Paní Belliniová jen krátce nahlédla dovnitř a zamumlala, že je to vyloženě nechutné, načež utekla zpátky dovnitř. Z ostatních projevil alespoň O’Brian trochu úcty, pokřižoval se se slovy, ať Bůh dopřeje pokoj její duši, ale řekl to nemístně veselým, filozofickým tónem. Plešatý číšník tam stál nejdéle a zíral na ni. Čekal jsem, že přispěje nějakým příhodným citátem z bible, ale on jen zavrtěl hlavou a odšoural se pryč. Všichni popřeli, že by ji už někdy viděli.

Když jsem se s Belliniovými vrátil dovnitř, zjistil jsem, že na nás čeká nově příchozí. Měl na sobě těžký vlněný kabát, ale sundal si klobouk a odhalil mladistvou tvář a hlavu plnou zářivě rudých vlasů.

„Máme zavřeno, pane,“ oznámil mu pan Bellini tragickým tónem. „Ale později, jakmile… jakmile se vyjasní jeden malý problém, budeme mít otevřeno jako obvykle. Doufám, že se pak budeme moct těšit z vaší návštěvy.“

„Jsem doktor Mackay,“ ozval se hlas se skotským přízvukem. „A nechci nic k jídlu. Jsem koroner.“ Obrátil pohled ke mně. „Vy jste inspektor Ross?“

„Ano, to jsem já. Díkybohu, že jste přijel. Jsme tady na dvoře, za kuchyní, pojďte za mnou.“

Belliniovi se zachmuřenými tvářemi sledovali, jak odcházíme.

Mackay se ukázal jako praktický člověk, který neztrácí čas. Sundal si kabát a podal ho Morrisovi. Pak se zdatně vyhoupl do popelnice, aby si prohlédl mrtvolu. Netrvalo dlouho, než se opět vyškrábal ven a vzal si zpět svůj kabát. „Doufám, že se mě nezeptáte, kdy to děvče zemřelo,“ poznamenal, když se do něj znovu soukal.

„I odhad by se hodil,“ odpověděl jsem.

„Ano, to jistě ano. Posmrtná ztuhlost je v pokročilém stádiu. Za normálních okolností bych očekával, že do zítřejšího rána pomine. Jestli tam ale leží celou noc téměř v mraze, tak to celou věc poněkud komplikuje. Až si ji prohlédnu při slušném světle, možná to budu schopen říct přesněji.“

„Všechny márnice jsou kvůli té mlze plné, pane,“ podotkl Morris váhavě.

„To je pravda,“ souhlasil Mackay. „Mohl byste zkusit místní pohřební službu. Někde tady musí být pohřební ústav. Možná by souhlasili s tím, abychom ji alespoň dočasně nechali převézt tam.“

„Jistě, někde tady být musí. Mitchume! Určitě víte, kde jsou místní pohřební ústavy. Možná byste mohl vzít seržanta Morrise s sebou a nějaký najít.“

Naklonil jsem se nad popelnici, abych se naposledy podíval na oběť. Když jsem se narovnal a otočil, Mackay mě pozoroval. „Pro tuhle chvíli už mě nebudete potřebovat!“ prohlásil tím svým rázným tónem a s lehkým přikývnutím odkráčel zpátky do jídelny.

V tu chvíli se ozvalo hlasité, velmi sebejisté zabušení na dřevěná vrata vedoucí do uličky za domem.

„Zákaz vstupu! Policejní záležitost!“ křikl Mitchum.

„Jestli je to strážník, tak laskavě ta vrata otevřete,“ odpověděl starší, ale sebevědomý, kultivovaný ženský hlas.

„Chci mluvit s policií.“

Kapitola třetí 

„Běžte se tam podívat, strážníku,“ nařídil jsem.

Mitchum se opatrně přiblížil k vratům, na škvíru je otevřel a vykoukl ven. Slyšel jsem, jak vykřikl, a pak vystrčil ruku, někoho protáhl dovnitř a zase zavřel dřív, než se tam vtlačil někdo další.

„Nevěděl jsem, že jste to vy, Ruby!“ zvolal. „Co děláte venku v téhle mlze? Měla byste být doma u kamen.“

„Oslovujte mě laskavě slečno Eldonová,“ odsekla nově příchozí. „Je tu nějaký vyšší důstojník? Pokud ano, ráda bych si promluvila s ním. Informujte ho.“

Mitchum přešel k místu, kde jsem stál, a tichým hlasem mi oznámil: „Jmenuje se Ruby Eldonová, pane. Žije tady poblíž. Je to… ehm…“ Mitchum ještě ztišil hlas. „Je to taková svérázná osůbka, pane.“

„Vezměte ji do kuchyně,“ přikázal jsem mu.

Mitchum odvedl návštěvnici do kuchyně a posadil ji na dřevěnou židli. Ukázalo se, že je to neobyčejně vyhlížející dáma, velmi drobná, malá a stavěná asi jako dvanáctileté dítě. Byla úhledně oblečená, ale podle módy třicátých let devatenáctého století. Měla na sobě zvonovou sukni a živůtek s balonovými rukávy a odhalenými rameny. Obličej jí rámovaly nakadeřené lokny, které jí vyčuhovaly zpod velkého čepce jako listí z košíku. Předpokládal jsem, že prstýnky vlasů jsou falešné, protože byly velmi lesklé a měly rezavou barvu bez známek šedin, ačkoli žena sama už podle všeho nebyla nejmladší. Její kůže byla sice velmi jemná, bez stařeckých skvrn, ale strukturou se podobala zmačkanému kapesníku. Seděla velmi zpříma s rukama složenýma na rukojeti velkého deštníku, který zabodla přímo před sebe. Jak mě upřeně pozorovala jasnýma očima, připomínala veverku. Zdálo se, že na něco čeká, a já si uvědomil, že jsem se zapomněl představit. Pospíšil jsem si, abych svou chybu napravil.

„Velmi dobře,“ opáčila slečna Eldonová a blahosklonně sklonila hlavu, až se prstýnky pohupovaly. „Podle vašeho hlasu nejste rozený Londýňan. Kdo byl váš otec?“

„Horník v Derbyshiru, madam.“

„Tak proč jste v Londýně a proč jste policista?“

„To je dlouhý příběh, madam. Jak vám mohu posloužit?“

„Tam venku se proslýchá…“ Zvedla jednu drobnou ručku z deštníku a mávla směrem ke dvorku. „Lidi říkají, že tu bylo nalezeno tělo mrtvé ženy. Je to tak?“

„Obávám se, že ano, madam. Ne v budově, ale na dvoře.“

„Chci si ho prohlédnout,“ oznámila mi slečna Eldonová s bohorovným klidem.

„Myslím, že by to nebylo moudré ani vhodné, madam.“

„Vaše ohleduplnost vám budiž ke cti, inspektore Rossi, ale přesto si přeji tu nebohou duši vidět. Možná ji znám.“ Mitchum zůstal stát za židlí jako lokaj. Střetl se s mým pohledem, zvedl pěst k ústům a odkašlal si. „Slečna Eldonová bydlí nad hospodou U Královny Kateřiny, jen o pár ulic dál. Zná, alespoň od vidění, spoustu místních obyvatel.“

Slečna Eldonová hlasitě zabušila kováním deštníku o dlážděnou podlahu a vyštěkla: „Nebydlím nad hospodou, strážníku Mitchume. Pronajala jsem si pokoje v budově, v nejvyšším patře. Nad hospodou, jak vy říkáte – což je o patro níž –, bydlí hostinský s rodinou.“

Zaváhal jsem. „Bude to nepříjemný pohled, madam.“

„Mě jen tak něco nerozhodí, inspektore Rossi.“ Vstala.

„Zaveďte mě tam.“

„Dobrá,“ souhlasil jsem. Pochopil jsem, že se nenechá odradit.

Zavedli jsme ji na dvorek, ale zjistili jsme, že máme malý problém. Dáma nebyla dost vysoká, aby viděla do popelnice.

„Strážníku, pomozte mi,“ nařídila Mitchumovi.

„Ano, madam,“ odpověděl poslušně, objal ji kolem pasu a zvedl ji jako dítě, takže když se předklonila, mohla nahlédnout do koše. Morris, poněkud vyvedený z míry, přidržel lucernu tak, aby lépe viděla.

„Ach ne,“ vydechla slečna Eldonová, „to není ta dívka.“ Mitchum ji opatrně postavil zpátky na nohy.

„Kterou dívku máte na mysli?“ zeptal jsem se rychle.

„Není to ta, která jsem si myslela, že by to mohla být. Nemohu vám pomoci, inspektore Rossi. Strážníku Mitchume, buďte tak laskav a otevřete mi vrata. Ráda bych se vrátila domů.“

„Slečno Eldonová,“ řekl jsem z náhlého popudu, „rád bych věděl, zda bych k vám mohl někoho poslat – na návštěvu.“

„Ve svém bytě muže nepřijímám,“ opáčila slečna Eldonová upjatě. „Můj otec byl džentlmen.“

„Samozřejmě, madam. Mohl bych poslat svoji ženu Elizabeth, jestli by to pro vás bylo přijatelné.“

„Mezi druhou a čtvrtou odpolední,“ odpověděla slečna Eldonová. Poprvé za celou dobu působila na okamžik maličko rozrušeně. „Hostinec U Královny Kateřiny je skutečně hostinec v tom pravém slova smyslu. Hostinský a jeho žena jsou velmi slušní lidé, což se však nedá říct o všech zákaznících. Paní Rossová by neměla chodit bez doprovodu.“

„Naše služebná půjde s ní.“

„Dobrá tedy. Nemám námitek.“ Znovu blahosklonně přikývla, odešla vraty do mlhy a ta ji okamžitě pohltila.

„Tak, strážníku Mitchume,“ obrátil jsem se k policistovi.

„Teď už byste snad konečně mohl jít se seržantem Morrisem najít místo, kam odnést tělo.“

„Mám si jít promluvit s tou starou dámou?“ zeptala se mě Lizzie večer, když jsme seděli u krbu a já jí vyprávěl o událostech toho dne. „Bude to mít nějaký smysl?“

„Domnívám se, že ano, pokud prokážeš jistou vnímavost,“ odtušil jsem. Všiml jsem si, jak Lizzie povytáhla obočí, a spěšně jsem dodal: „A já vím, že ty s tím nebudeš mít problém.“

„Dobře,“ přitakala Lizzie zamyšleně, „zajdu tam. Přiznávám, že jsem na ni zvědavá. Půjdeš se mnou, Bessie.“

„Ano, paní!“ souhlasila Bessie dychtivě ode dveří, kde postávala, aby si vyslechla moje novinky.

„Slečna Eldonová vám možná bude připadat poněkud výstřední, ale neměl jsem pocit, že by byla…“ Zaváhal jsem.

„Praštěná?“ navrhla Bessie.

„To vůbec ne. Jen, jak říkal strážník Mitchum, trochu svérázná.“

Lizzie soustředěně hleděla do plamenů šlehajících z uhlíků na roštu. Mosazné krbové náčiní visící vedle zářilo jako zlato. Poprvé jsem ji spatřil, když byla ještě dítě. Měl jsem pocit, že už je to dávno, i když to nejspíš nebylo víc než pětadvacet let. Život nás rozdělil, ale po čase a mnoha změnách nás opět svedl dohromady. Přesto jsem v ní, když jsem se na ni teď díval, stále viděl to rozpustilé děvčátko. Pak vzhlédla a zeptala se: „Co konkrétně chceš vědět? Říkáš, že popřela, že by tu mrtvou dívku znala.“

„A já jí věřím. Neznala ji. Ale mám podezření, že zná nějakou jinou dívku, o níž má důvod si myslet, že by mohla být v nebezpečí. Určitě něco tuší a já bych rád věděl co. Měl jsem dojem, že slečna Eldonová není žádná hlupačka.“

„Co se stalo s tou mrtvou dívkou?“ zeptala se náhle Lizzie.

„Tělo leží v márnici pohřebního ústavu nedaleko místa nálezu. Veřejné márnice jsou v tuhle chvíli přeplněny zemřelými. To ta zpropadená mlha. Morris byl rád, že nějakou márnici našel tak blízko místa činu. Koroner jménem Mackay mrtvolu ráno ohledá, protože nikdo jiný momentálně není k dispozici. Domnívá se, že vzhledem k tomu, že tělo leželo několik hodin v té popelnici při venkovních teplotách kolem nuly, bude těžké přesně určit, kdy zemřela.“ Když už jsem se zmínil o tom, jaká je zima, měl jsem pocit, že je na místě omluva. „Opravdu mě mrzí, že tě musím požádat, abys slečnu Eldonovou navštívila, Lizzie, obzvlášť v tomhle psím počasí. Cestou na Piccadilly budeš muset přecházet ulice a mít se na pozoru. Už došlo k tolika nehodám. Navrhl bych ti, aby sis vzala drožku, ale i kdyby tě vezl tvůj přítel Wally Slater, nebylo by to v tuhle chvíli o nic bezpečnější. Kousek od Scotland Yardu spadl kůň a převrátil se kočár. Když jsem na to místo narazil, právě přeřezávali postroj, aby zvíře vyprostili.“

„Radši se spolehneme na vlastní nohy,“ poznamenala Bessie moudře. „Nebojte se, pane, nic se nám nestane.“

„Ano, ano, ale neměla bys teď náhodou umývat nádobí, Bessie?“

Bessie si odfrkla a odešla do kuchyně. Krátce nato se ozvalo bouchání hrnci a řinčení porcelánu, což znamenalo, že myje nádobí svým vlastním energickým způsobem.

Lizzie stále zadumaně hleděla do ohně. „Myslíš, že ta dívka pracovala jako prostitutka?“

„Belliniovi o tom nepochybují. Na Piccadilly je jich v noci plno. A vlastně i ve dne. Takže nejspíš ano.“

„Co měla na sobě?“

Musel jsem přiznat, že jí nemohu sdělit žádné podrobnosti. „Na dvoře bylo sotva vidět, protože všechno halila mlha a už padla tma. Vím jen, že měla nějaké šaty.“

„A co klobouk?“

Znám svoji ženu natolik dobře, abych věděl, že se neptá bez dobrého důvodu, ale tahle otázka mě zmátla.

„Žádný klobouk jsem neviděl. Nejspíš jí spadnul.“

„Pak ho musíte najít. Jestli jí při útoku spadl, tak bys podle toho mohl zjistit, kde přesně k činu došlo. Všechny ty holky přece nosí klobouky, ne?“ dodala Lizzie.

Měla pravdu. Oblékat se tak, aby člověk vypadal co nejlépe, patřilo k tomuhle řemeslu. Viděl jsem prostitutky, nabízející svoje služby bohatší klientele, oblečené podle poslední módy. Dokonce i chudé lehké holky, které se potulovaly po docích a postávaly u dveří hostinců, nosily nějakou pokrývku hlavy připevněnou na kadeřích, ať už pravých, nebo falešných. Když jsem si však vzpomněl na dav, který se v uličce shromáždil, ještě než jsme tam s Morrisem dorazili, napadlo mě, že naše šance něco najít, natož tak žádaný ztracený předmět, jako je klobouk, jsou mizivé.

„Někdo ho určitě našel a zmizel s ním,“ poznamenal jsem. „Hledat ho včera v noci za tak špatné viditelnosti by bylo zbytečné.“

„A co šál?“

„Ani toho jsem si nevšiml.“ Její vyptávání mě začínalo zneklidňovat. „Kam tím míříš, Lizzie? Něco tě napadlo?“

„Ale ne,“ odpověděla moje žena neurčitě, „tedy nic konkrétního. Jen jsem si říkala, jestli třeba nezemřela v nějakém domě.“

To mi dalo podnět k přemýšlení. Uvažoval jsem, zda nás s Morrisem čeká pročesávání nevěstinců.

Kapitola čtvrtá 

Následujícího rána jsem nejdřív ze všeho zaskočil do Scotland Yardu zeptat se, jestli někdo nenahlásil pohřešovanou mladou ženu. Nikdo však nic takového neudělal, což mě nijak zvlášť nepřekvapilo. Usoudil jsem, že Belliniovi mají nejspíš pravdu a že neidentifikované tělo v jejich popelnici patří prostitutce, jedné z mnoha dívek, které v této oblasti pracují. Pasáci a bordelmamá, vládnoucí tomuhle řemeslu, málokdy ohlásí smrt nebo zmizení některé ze svých holek. Příliš často dívka zemře buď jejich vlastní rukou, nebo rukou klienta. V obou případech je zájem policie to poslední, o co by stáli. Prioritou lidí, kteří mají smrt na svědomí, je zbavit se těla. Ale proč by ho odhodili na dvoře Belliniových? Proč mrtvolu neodnesli pod rouškou mlhy k řece? Mladé ženy byly z Temže vytahovány s deprimující pravidelností.

Poté jsem se vydal do pohřebního ústavu, kam bylo tělo převezeno, abych se tam setkal s doktorem Mackayem. Byl bych dal přednost tomu, aby pitvu provedl doktor Carmichael z nemocnice svatého Tomáše, zejména proto, že tělo bylo dlouho v chladnu a bylo obtížné určit dobu smrti. Všichni lékaři v hlavním městě však byli na nohou a Mackay na mě při našem krátkém setkání rozhodně udělal dobrý dojem.

Mlha se mírně zvedla, ale den byl ještě mladý. S postupujícím časem se bude zhoršovat. Ukázalo se, že pohřební ústav – jak se dalo vzhledem k jeho poloze na Piccadilly očekávat – je značně působivé místo. Dveře obklopovaly mramorové sloupy a ve výloze z tabulového skla, potažené fialovým sametem, bylo pod skleněnou kopulí a dvojicí truchlivých kamenných cherubínů umístěno aranžmá z voskových květin.

Na majiteli pohřebního ústavu bylo znát, že se mu daří stejně jako jeho podniku. Jeho tvář zdobily licousy a na sobě měl kvalitní frak a hedvábnou vestu, obojí temně černé barvy. Ponurost vesty zmírňoval honosný, těžký zlatý řetěz od kapesních hodinek, který přes ni visel. Sám pan Protheroe se však tvářil sklíčeně, a to nejen kvůli své profesi. Tušil, že jeho obchodní pověst právě utrpěla ránu. V tom byl s Belliniovými zajedno.

„Musíte to pochopit, inspektore Rossi,“ prohlásil, když přede mnou stanul s jednou dlaní přitisknutou na vestě jako oblíbený obraz Napoleona, zatímco druhou rukou divoce gestikuloval. „Jistě si uvědomujete, jaká je to pro nás ostuda, když nám v přípravně na stole leží nějaká… žena z ulice.“

Zeširoka mávl rukou směrem k zadní části objektu, aby ukázal, kde se zmiňovaný stůl nachází. „Je to nejlepší kararský mramor,“ dodal. Zřejmě na chvíli zapomněl, že jsem si nepřišel objednat jeho služby. „Leželo na něm už několik velmi významných zesnulých.“

„Neobtěžovali bychom vás, pane Protheroe, ale v současné době je ve veřejných a nemocničních márnicích nedostatek místa.“

„Ach, ano, ta mlha,“ přikývl Protheroe moudře. „Odneslo to dost lidí. Samozřejmě chceme policii vyhovět, ale zrovna minulý týden jsme zařizovali pohřeb siru Hubertovi…“

Rozhodl jsem se přerušit příval dalších podrobností o význačných zemřelých, které pohřbil, a zeptal jsem se, zda už dorazil doktor Mackay.

Pan Protheroe mi sklesle potvrdil, že se lékař poslední hodinu věnuje své práci. Pak zavolal na mladíka s nezdravě bledým obličejem, aby mě zavedl do zadní části budovy. Mackayova podsaditá postava se skláněla nad tělem. Byl jenom v košili a nataženýma rukama a pěstmi spočíval na kararském mramoru. Jeho těžký vlněný kabát visel na háčku na stěně. Když jsem vešel, vzhlédl a zamračený výraz mu zmizel z tváře. Natáhl se přes mrtvolu, aby mi krátce potřásl rukou. Teď když jsem si ho mohl prohlédnout při lepším světle a beze spěchu, jsem ho odhadoval maximálně na třicet let. Měl nevýrazné rysy a pihovatou pleť, a i když se nemračil, pořád měl ve tváři sveřepý výraz. Pak jsme se oba podívali na mrtvolu. Ležela před námi na zádech, ztuhlost už téměř úplně pominula, jak Mackay předtím naznačoval.

Teď když ji vysvlékli, na ni byl ještě žalostnější pohled.

„Kolik jí podle vás bylo, doktore Mackayi?“ zeptal jsem se ho.

„Sedmnáct, možná osmnáct.“

„Ne víc?“

„Podle mého názoru ne,“ odpověděl Mackay rázně.

Na okamžik se rozhostilo ticho, kdy bylo slyšet jen syčení plynových lamp. I tak brzy ráno bylo na tomhle ponurém místě zapotřebí umělého světla. Napadlo mě, že jestli je Mackay nemluvný člověk, moc mi to nepomůže. Potřeboval jsem informace.

„Nějaký odhad příčiny smrti?“

„Dostala prudkou ránu do zátylku. Pod vlasy je sražená krev…“ Mackay ukázal na ono místo. „Také má zlomený vaz.“

„Mohl obě zranění způsobit pád na dlažbu?“ zeptal jsem se.

„Rána do hlavy mohla být způsobena pádem. Pokud ano, spadla dozadu, což samo o sobě nemuselo stačit k jejímu usmrcení, i když se to nedá vyloučit. Zlomený vaz by však jistě stačil. Ten uvedu ve své zprávě jako příčinu smrti.“ Mackay zaváhal a pak dodal: „Když jsem studoval medicínu, zúčastnil jsem se obvyklého počtu pitev a od té doby, co pracuji jako koroner, už jsem jich také pár provedl. Ale ty zajímavé se k nám obvykle nedostanou. Posílají je ke svatému Tomáši nebo tam někam.“

„K doktoru Carmichaelovi?“

„Je to odborník,“ souhlasil Mackay trochu posmutněle. Pak se mi v návalu důvěrnosti přiznal: „Já se zajímám především o krev – nejvíce ze všeho o krvavé skvrny.“

„Krvavé skvrny?“ zopakoval jsem tázavě.

Poprvé jsem v jeho tváři zahlédl nadšení. „Ano, krvavé skvrny jsou fascinujícím předmětem studia. Stále toho víme tak málo. Po londýnských ulicích se volně potulují vrazi, protože nedokážeme s jistotou identifikovat skvrnu jako krev, zejména pokud je stará, suchá nebo jinak znehodnocená. Metody, jako je guajakový test, který se momentálně používá nejčastěji, jsou nespolehlivé. Výzkumy se provádějí zejména na kontinentě, také v Americe. Na základě své vlastní práce jsem si celkem jistý, že brzy budu schopen s jistotou prohlásit, jestli se v případě zaschlé skvrny jedná o krev, ačkoli se její kvalita zhoršila.“ Mackay si promnul ruce. „Teď k tomu, co vám o té dívce můžu říct. Když ji zabili, položili ji – tedy její mrtvé tělo – na nějakou rovnou plochu, nejspíš na podlahu, a podepřeli ji tak, aby zůstala sedět. Kolena měla přitažená pod bradou a ruce položené po obou stranách na zemi.“

Možná jsem se pod tím náhlým přívalem grafických detailů zatvářil překvapeně. Mackay považoval mé překvapení za pochybnosti. Přistoupil k nejbližší stěně a posadil se zády k ní, kolena si přitáhl k bradě a ruce nechal u boků volně spadnout na podlahu, jak právě popsal. „Takhle, vidíte?“

Vyškrábal se na nohy, vrátil se k tělu na desce a opatrně ho přetočil na bok. „Podívejte se, inspektore Rossi. Tady, vidíte? Na spodní části hýždí má na fialové kůži zjevné bílé tlakové body. Podobné stopy jsou i na dlaních a na chodidlech, zejména na prstech u nohou. To je způsobeno nošením bot na vysokých podpatcích. Tamhle je můžete vidět.“ Ukázal na stůl u vzdálenější stěny. „Fialové zbarvení vypovídá o tom, jak krev po smrti odtékala a usazovala se, bílá barva pak o poloze, v níž tělo leželo nebo bylo podepřeno,“ pokračoval.

„Nejdůležitější je, že tělo zůstalo v této poloze vsedě asi sedm nebo osm hodin. Kdyby tomu tak nebylo, vzorec lividity, neboli posmrtného promodrání, by byl narušen. Během této doby se také začala po celém těle šířit ztuhlost. Mrtvola byla po celý čas na velmi chladném místě, poté přemístěna a nakonec odhozena do popelnice, kde ji našli.“

„Jste si tím jistý, doktore? Jsou to velmi detailní informace.“

„Ach, ano,“ opáčil Mackay sebevědomě. „Protože lividita se stihla ustálit. Navíc v té pozici vsedě ztuhla. Ať už se jejího těla zbavil kdokoli, nemohl ji před tím narovnat. Takže když ji hodili do popelnice, byla už v té zkroucené poloze, jak jsme ji oba viděli.“ Odmlčel se. „Muselo být obtížné se takhle schouleného těla zbavit. Odpadkový koš se musel jevit jako ideální odkladiště.“

I tak jsem měl o čem přemýšlet. Rozhodl jsem se prozkoumat nový směr pátrání. „Zdá se, že je dobře živená,“ poznamenal jsem.

„Byla panna,“ odpověděl prostě.

Přikývl jsem.