Knihy Marie Rejfové

v nakladatelství Mystery Press

JOSEFÍNA DIVÍŠKOVÁ

Kdo jinému jámu kopá

Komu straší ve věži

Kdo maže, ten jede

Ebookové novely

Kdo má pod čepicí

Kdo má za ušima

Připravujeme

Co se vleče, neuteče

Tato kniha je beletristické dílo. Jména, postavy, organizace, místa a události v ní uvedené jsou buď výplodem autorovy představivosti, nebo jsou použity ve fiktivním kontextu.

Tato kniha ani žádná její část nesmějí být kopírovány, zálohovány ani šířeny v jakékoli podobě a jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu nakladatele.

Copyright © Marie Rejfová, 2019

Cover Illustration © Daniel Špaček, 2019

Cover Art © Veronika Kopečková, 2019

Czech Edition © Mystery Press, Praha 2019

ISBN 978-80-7588-156-4 (epub)

ISBN 978-80-7588-157-1 (mobi)

ISBN 978-80-7588-158-8 (pdf)

Prosincové slunce hřálo a měnilo ulice vpřekážkové dráhy plné louží, prosoleného rozbředlého sněhu a psích exkrementů. Josefína si mohla blahopřát – trasu ze základní umělecké školy do Jiráskovy ulice zvládla jen sjedním trestným bodem a pětiminutovou zastávkou u jedné z kaluží, aby si vyčistila podrážku.

Obvykle tolik štěstí neměla, ale dnes ve vzduchu voněly Vánoce a ona cítila, že má energie na rozdávání. I ztoho důvodu přemluvila samu sebe a vyrazila hledat dům čalouníka Mrkvičky. Malý Vládík junior nepřišel na hodinu, a ona podlehla náhlému pnutí zachovat se jako vzorný pedagog. Bez ohledu na hodnotu drahých olejových barev, které si před pár dny vypůjčil bez jejího vědomí.

Starší zástavba řadových domků bez předzahrádek nenechávala nikoho na pochybách, že se nachází vméně výstavní části města. Vypadaly všechny stejně: omšelé zdi, dveře, od kterých vedly tři schody přímo na chodník, zacákaná sklepní okna a chatrné střechy pospravované eternitem a ověšené tajícím sněhem, ze kterého kapala voda. Jediný zkrášlující prvek představovaly řetězy žároviček, hvězdy, sobíci a truhlíky světvičkami chvojí, které nedočkavé hospodyně vystavily na mokré parapety.

Čalounictví pana Mrkvičky se dalo poznat jen podle plechové tabule nade dveřmi, a to ještě pokud byl případný zájemce o řemeslné služby člověk gramotný a dokázal uhádnout osm chybějících písmenek zcelkových jedenácti. Protože modře napsané NIC rozhodně nemohlo být tou správnou reklamou. Nehledě na to, že tu chyběla výloha nebo cokoliv jiného, co by lákalo případné zákazníky. O zvonku nemluvě.

Tak fajn, odhodlala se Josefína, vyšla po schůdkách ke dveřím a zaťukala. Okamžik čekala, a když nikdo neotevřel, vzala za kliku.

Ocitla se v předsíni. Kromě vázy sumělým fíkusem, několika vyšisovaných reprodukcí holandských krajin a nacucaného hadru místo rohožky tady nebylo nic. Znitra domu se ozývalo cinkání nádobí a kdesi pod Josefínou hrálo rádio. Mistr se právě rozhodl osladit si kávu o trochu víc a ona zaváhala.

Možná že tahle návštěva nebyl dobrý nápad… ale no tak, Jan Amos by zní teď velkou radost neměl… Vydechla a rozhodla se jít po zvuku Božského K.

Svý bendžo naladím, a jinak nic.

Sestoupila do sklepa.

Oslavím sám vánoční svátky.

Minula dveře a pokročila kdalším – otevřeným.

Vprostorné místnosti osvícené slabou žárovkou klečel muž vmontérkách a bušil do torza čehosi, co předtím musela být židle. Pod špinavým oknem stál dlouhý ponk, na němž se vyjímaly barevné štočky látek, nastříhaných koženek, svazky motouzů, kusy zažloutlého molitanu a všelijakých dalších věcí, které Josefína nedokázala ani pojmenovat. Mezi tím leželo poházené nářadí. Kromě židle, na které se dotyčný činil, zde polehávalo asi tucet jejích kamarádek vpodobně zuboženém stavu.

Karel zmlkl vpůli věty.

Muž se narovnal. Měl řídké vlasy a povislé břicho.

Dobrý den, vykoktala. Pan Mrkvička?

Má bejt?

Josefína Divíšková, napřáhla ruku. Spíš než vakt zdvořilosti doufala, že muž položí kladivo, které stále svíral vruce.

Neudělal ani jedno. A?

Učím vašeho syna, upřesnila. Vladislava.

Hleděl na ni.

Nervózně přešlápla znohy na nohu. Pán působil značně primitivně a ona nechala výřečnost někde na chodníku u kaluže.

To je blbost, prohlásil nakonec. Vás jsem nikdy neviděl. A to znám všechny učitelky ze základky.

Spolkla ironickou poznámku, která jí přišla na jazyk, a vykouzlila svůj nejkrásnější úsměv.

Já jsem ze základní umělecké školy. Váš Vládík ke mně chodí na výtvarný kroužek.

E?

Malovat.

Jo tohle, mávl kladivem a ohnul se zpátky k práci.

Včera nepřišel na hodinu, uhodila rovnou hřebík na hlavičku. Na poslední malování před Vánoci se děti vždycky těší.

Říkal jsem ženě, že ta výtvarka je blbost, praštil do opěrky židle, divže Josefína nenadskočila, a potom znovu.

Myslela jsem si, že nábytek spravujete! křikla.

Taky že jo! Jsme jediný pořádný čalounictví široko daleko!

Málem jsem to přešla! snažila se udržet konverzaci na úrovni.

Kdo potřebuje, tak o nás ví!

Máte pravdu! halasila dál. Reklamou dobrého řemeslníka je jeho práce!

Začalo jí ztoho řvaní bolet vkrku. Ještě dvě tři židle, které čalouník zdemoluje, a vykašle se na svoje poslání i na Jana Amose.

Tyhle manžel štípe na podpal!

Josefína se otočila. Za ní stála žena vkřiklavě žlutých legínách a napasovaném tričku se stříbrnými flitry.

Pojďte ztoho kraválu nahoru, paní učitelko! pokynula Josefíně, ať ji následuje.

Vyšly do chodby.

Vašemu muži jde práce pěkně od ruky, paní Mrkvičková!

Děláme, co můžeme, zavolala přes rameno. V dnešní době nám nic jinýho nezbejvá.

Josefína následovala její široké pozadí po schodech a těšila se, až jí přestane hučet vuších.

Konečně se dostaly nahoru do předsíně.

Dáte si kafe?

No…, zaváhala Josefína.

Ale mám jenom rozpustný. Chtěla bych si někdy pořídit ten hezkej kávovar, co ukazujou vtelevizi, a udělat si pořádný presíčko. Jenže…, zatvářila se nešťastně, to aby člověk chodil krást.

Mám teď takový problém sVládíkem, paní Mrkvičková. Nepřišel na hodinu a –, zarazila se. Jak matce říct, že si její syn rád bere cizí věci?

Je to pacholek, povzdychla si čalouníkova žena. Pojďte dál. A nezouvejte se, prosím vás.

Ktomu by mě nepřinutil ani Svatý otec, pomyslela si Josefína při pohledu na špinavou podlahu.

Vstoupily do kuchyně.

Moc se tu nerozhlížejte, nemám poklizeno, řekla paní Mrkvičková a přitočila se ke sporáku. Bude to chvilku trvat. Rozbila se mi varná konvice, tak dělám všechno na plynu.

Josefína se posadila za stůl pokrytý plastovým kostkovaným ubrusem a spoustou nádobí. Nízký pultík odděloval prostor kuchyně od obývacího pokoje, kde vládl podobný chaos jako tady.

Ale počkejte, nadechla se paní domu a otevřela skříňku vedle sporáku. Něco tu mám. Než stačila Josefína mrknout, vytáhla láhev Johnnie Walkera. Na manžela je to moc sváteční pití.

Děkuju, ale dala bych si raději kávu, zarazila ji včas Josefína. Máte Vládíka doma?

Paní Mrkvičková zavřela skříňku a napustila vodu do konvice. Jo, je u sebe nahoře.

Mohla bych sním mluvit? nadzvedla se Josefína.

Nejdřív si dáme kafe, vzala jí naději na útěk Mrkvičková.

Chodí do zušky sám, podotkla Josefína opatrně. Ve druhé třídě.

No dyť. Měl by jít rovnou tam, a ne se courat po městě.

Svatá prostoto, zaúpěla vduchu Josefína.

Čalouníková opláchla dva hrnky a postavila je na linku.

Dáme si pořádný, pravila významně.

A vy byste ho vodit nemohla? Chápu, že skloubit to se zaměstnáním je složité, ale je to pouze jednou týdně…

Následoval další povzdech paní domu.

Vládík je moc šikovný kluk, obrátila list zpátky Josefína. Půjčil si nedávno ode mě krabici stubovými olejovými barvami. Nedají se sehnat vběžném obchodě a potřebovala bych snimi malovat.

Proč to neřeknete hned. Paní Mrkvičková zvrátila hlavu dozadu a zaječela: Vláďo!

Nic. Jako na vývěsním štítu, napadlo Josefínu.

Opět bez odpovědi.

Slyšel, odpověděl klučina, aniž by matce věnoval jediný pohled.

A?