Tato kniha je beletristické dílo. Jména, postavy, organizace, místa a události v ní uvedené jsou buď výplodem autorovy představivosti, nebo jsou použity ve fiktivním kontextu.

Tato kniha ani žádná její část nesmějí být kopírovány, zálohovány ani šířeny v jakékoli podobě a jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu nakladatele.

Copyright © Patrick Zandl, 2022

Cover Illustration © Šimon Gočál, 2022

Cover Art © LZX, 2022

Czech Edition © Mystery Press, Praha 2022

ISBN 978-80-7588-356-8 (epub)

ISBN 978-80-7588-357-5 (mobi)

Věnováno dětem a Petře

Prolog
ŘÍŠSKÁ PROMLUVA

Proč jsem se rozhodl sepsat toto pojednání? Ponejprv proto, že mi tak uložil náš pán Oto, kapitula, a především pak ctnostná paní abatyše Matylda, již ctím nade vše.

Podruhé proto, abych zachoval svědectví o převelikých činech a podivenstvích, jež se udály a jež učinily z lidu pána Boleslava a země Boihomenu lid křesťanský, Říši poplatný a platný.

Potřetí proto, abych po věky věků zachoval vzpomínku na to, jak Češi prvně zachránili Říši. A také jako vzpomínku na to proroctví. Třikráte kníže český ušetří vládce Říše. Třikráte Říši bude vládnout. Třikráte se před ní pokoří. Teprve pak a nikdy jindy přijde království nebeské a milost Jeho bude s námi po věky věků.

(I když tohle už v tom proroctví nebylo. Omdlel. Ten věštec. Ale co to povídám, jistěže neomdlel, pozvracel se, opilý kněz Krastěj, a hlavou padl do omáčníku, kde usnul. Proto to nedořekl, mám to ze spolehlivého zdroje. Od bystrých očí, jimž neujde nic, natožpak omáčník houbové zavářky.)

Počtvrté a nakonec proto, abych zanechal ponaučení pro všechny syny a následovníky páně Oty. Neboť k čemu je svědectví, k čemu jsou vzpomínky, když nám nepřinášejí ponaučení. Když se nečtou v domech moudrých a nedojdou k sluchu našich nobiles.

Jen to ospravedlní ty tisíce mrtvých, o nichž nyní budu vyprávět. Jen to ospravedlní, že jsem nestihl zapsat jména každého z těch, kdož padli, abychom my mohli žít. Jen to ospravedlní, že úžasný příběh zrady, věrnosti, odvahy, cti a nenávisti neponese jména všech, o nichž by vyprávět mohl a měl.

Jenže tato stručnost nám umožní projít od počátku až na konec našeho ponaučení.

Poslechněte si tedy příběh o tom, jak Češi zachránili Říši a náš svět takový, jaký jej známe. Příběh o knížeti Boleslavovi, prvním mezi prvními. A o Martinovi z Wartberka, prvním muži země hned po pánu Boleslavovi. I o těch dalších, jimž Bůh uložil obstát ve zkoušce.

Bůh nechť je milostivý vašim duším. A duším těch, které miloval natolik, že je k sobě povolati ráčil.

Zapsal Vidukind, mnich Páně v klášteře korbejském při řece Vezeře, léta Páně 964.

Kapitola první
VÁDA

Zvuk probouzející se země vybízel k jitřním modlitbám. Půda byla studená, nad řekou se válely cáry ranní mlhy a vzduch svou břitkostí řezal plíce. Příhodná chvíle, příhodný okamžik uklidnit svou duši i mysl před nadcházejícím dnem modlitbou na počest Kosmy. A Damián nebudiž opomenut.

Když Boleslav vyšel na dvůr, krokem ještě vratkým po včerejší hostině, jež se protáhla hluboko za půlnoční, motala se mu hlava. Sáhl do vědra, které stálo přede dveřmi do stavení, a ošplíchl si obličej. Nadechl se zhluboka, nos mu pročistil pach kouře a ostrý ranní vzduch, mysl pak voda, která stékala po jeho tváři. Nevšímal si toho, že mu smáčí košili.

Pak ho uviděl. Muž vyšel z druhého stavení, ranní ptáče stejně jako on. Jak je to babička naučila. A matka, jistěže. Čeleď se teprve probírá, a pánové jsou již na nohou, protože vládnout zemi neznamená odpočívat.

„Bratře? Václave?“ zavolal na něj. Druhý se na něj podíval, rukama si přejížděl suknici a urovnával opasek s tesákem. Kývl. Neřekl nic.

„Bratře. Ta váda… včera… Oba jsme to tak přece nemysleli!“

„A co jsme nemysleli? Mluvil jsi o mně jako o zbabělci, a za to se mi chceš omlouvat v ústraní, zatímco mě haníš přede všemi?“

Dohonil ho. Oba mířili ke kostelním vratům. „Počkej přece!“ zavolal znovu. Druhý ho nepočkal, jen zrychlil krok.

„To chceš jít na jitřní neusmířený?“ zavolal ještě jednou, už byl půl kroku za ním, a chytil bratra za rameno. Ten sebou škubl, vysmekl se mu a otočil se jako na obrtlíku.

„Co ti najednou, bratře, tak záleží na usmíření před mší? Zrovna tobě?“

„Jsi můj bratr.“

„Jsem především kníže země. Znevažuješ mě a to, že jsi můj bratr, tě neochrání věčně.“

„Nechtěl jsem přece nic pro sebe!“

„Nic pro sebe? Mělník je ti nic? Drvošť je ti také nic? A Levý Hradec? Co z toho je nic?“

„Cožpak jsem to chtěl pro sebe? Luckým bych zabránil, aby ti vpadli do zad! Jako když jsme bili bavorského Arnulfa. Tehdy jsi mi věřil!“

„Co to pořád meleš o Luckých? Jsme s nimi ve smíru a v úmluvě!“

„Vyvrátíš Kouřim, a než se Jindřich za hranicí probudí a vtrhne se saskou hotovostí do země, vyřídíme spolu Luckého. Obsadíme Zábruš a Drahůš. Zasekáme Nakléř! A kdo vejde, toho zničíme. Sjednotíme zemi! Co z toho je, bratře, pro mne? Co?“ nenechal se zadržet v řeči Boleslav.

„Nechápeš to,“ odbyl ho starší vztekle, ani se neotočil. „Kouřimského zpracuje Střezislava. Neuškodí nám, pohlídá ho. Na příští letnice budeme mít dost peněz pro družinu, vyvrátíme Lucko z chodu, a než Sasové přitáhnou, opevníme ho. Opačně to ale nejde. Copak to nevidíš? Arnulf by k nám vtrhl od Řezna a bez ostatních hradišť se Bavorům a Sasům najednou nepostavíme. Kolikrát ti to musím vysvětlovat? Tak na co bys seděl na Mělníce nebo na Drvošti? Táhni k Dyji pro otroky, jestli chceš pomoci bratrovi. Potřebujeme peníze. Pak vytáhneme na Lucko, obviníme Vitobora, že není křesťan, a upevníme víru. Proč všude stavíme kostely? Protože přinášíme víru. A na šíření víry Ptáčník slyší.“

„Váháme, jsme pomalí. Vypadáme jako slaboši!“ zuřil mladší.

„Ticho už! Nějak vypadáme, a jiní jsme! Udeříme v pravou chvíli a v pravý čas.“

„Teď je ten pravý čas, bratře!“

„Já řeknu, až bude! Copak si nepamatuješ to proroctví? Já budu ten, jehož krev a zrada vykoupí zemi, zatímco ty budeš sjednotitel země a tvé jméno při všech modlitbách zmiňovati budou na druhém místě za světcem českým. Budu to já, kdo chcípne uštvaný před zemskou branou, a mě budou všechny věky tupit! Více slávy tobě, už když ses narodil. Já jsem jen starší!“

„Ty tomu proroctví věříš? Kněz byl opilý. Krastěj pije malvaz jako vodu. Necháš se šálit pomluvami? Udělej, jak říkám! Horní Labe ubráním. Neprojdou, budeš mít dosti času! Bratře! Sjednotíme zemi!“

Znovu se ho pokusil chytit za ramena. Tak, jak to dělávali, když byli malí, aby jeden druhého vyslechli. Ale starší ho prudce odstrčil. Boleslav uklouzl a spadl do bahna dvora, padl na břicho a tvář se mu zabořila do černé rozbředlé země. Byl rozzuřený. Chtěl se smířit. Chtěl se omluvit. A chtěl zabíjet, v ponížení. Tohle všechno najednou. Věděl, že zašel příliš daleko, že se neměl bratrovi při hostině vysmívat. Moc pil. Ale tohle… to bylo vážné. Takhle daleko to zajít nemělo.

„A ty si myslíš, žes mi někdy v něčem byl oporou? Jen mě tupíš, že jsem mladší. Jen mi podsouváš to zasrané proroctví opilého pohana. Do bahna mě srážíš, a to je to jediné, čím mi věrnost oplácíš!“

„Táhni se svými výčitkami! Myslíš, že mám na starost jen tvoje nářky? Mám tě snad srazit mečem?“ odpověděl mu druhý, už také rozzuřený. Křičeli, křičeli na celé kolo, na celý dvorec.

Mladší kopl stojícímu bratrovi nohou pod koleno, chtěl ho také srazit do bahna, jenže ten uskočil a kopl ho zpět. Začali se prát. On v bahně na zemi, jeho starší bratr nad ním s převahou a rozvahou stojícího. A staršího.

„Dost, dost už, ty bláhovče,“ křičel – možná to křičeli oba, protože oba chtěli ukončit tu nedůstojnou scénu. Pak ho přece jen citlivě kopl někam do břicha, když se skláněl. Starší uskočil a v bolesti se prohnul. Vytáhl meč.

„Kdo si myslíš, že jsi, ty hlupáku, dost už!“ křičel starší. Meč promáchl vzduch a narazil do nohy, naštěstí plocho a křižmo, ale beztak bolestivě. Mladší zařval, bolelo to, jako by se meč zakousl do kosti, protože holeň nekrylo nic než tenká nohavice. Smýkl sebou v bahně a podařilo se mu bratrovi podkopnout jednu nohu; téměř ho srazil do bahna. Bylo by mu to bývalo stačilo. Byl by to býval považoval za vyřízené, protože dál už zajít nechtěl. Nemohl. Nesměl. Už tak pokoušel štěstěnu i trpělivost staršího více, než bylo možné považovat za únosné.

Hlava mu třeštila, oči měl plné bláta, tvář zmazanou a studené bahno mu zatékalo pod kytlici. Náhle ucítil ruce, jak je od sebe odtrhávají. A uslyšel křik. Z dálky. Až pak si uvědomil, že křičí on sám, že má jen bahno v uších z toho, jak se v něm prali. Poznával je. Jeho družiníci. Skoro neustrojení, vyběhli, když slyšeli křik. Baže, hádali se vedle srubu, kde přespávali. Museli to slyšet.

Konečně křik rozpoznal: „Chce zabít Boleslava! Chce ho zabít!“

„Ne! Dost! Nechte toho! To je v pořádku!“ začal křičet, ale odpovědí mu bylo zařinčení tesáků. Nikdo ho už neposlouchal. Nikdo. Ani vlastní muži. Popravdě, spíše už si mysleli, že nežije. Nebo je zraněný. Že musejí zastavit jeho bratra, než ho zabije.

Než stihl udělat cokoliv dalšího, vedle něj se do bahna s mlasknutím svezlo tělo. Poznával ty vousy, vlasy, pruh látky, jímž si bratr svazoval vlasy. Tvář měl červenou. Rudou. Od krve, jež vytékala z pootevřených úst. Pak uviděl rány. Rozervanou látku.

„Bratře! Václave! Co jste to udělali?“

Čtveřice mužů kolem něj stála, dýchala zrychleně, jak je příval vzrušení a blízkosti smrti stále ještě rozechvíval a zostřoval jim smysly.

„Chtěl tě zabít, Boleslave! Co jsme měli dělat?“ prohlásil Česťa hlasem plným napětí.

„Nechtěl! Jenom jsme se pohádali! Rychle, pomozte mi odnést ho do kostela, seženeme kněze, ať ho uzdraví!“

Vzali tělo, ze kterého vyprchával život, a rychle běželi ke kostelu svatého Klimenta. Všichni byli v šoku, ještě si plně neuvědomovali, co se stalo, ještě věřili tomu, že kněz svede zázrak a při mši svaté tělo knížete navrátí mezi živé. Že všechno bude při starém. Možná. Možná tomu ještě v tuhle chvíli věřili, i když jejich štěstím bylo, že neměli čas přemýšlet nad tím, čemu vlastně věří.

„Hej! Hej, co to děláte?“ uslyšeli hlas. To už stáli u dveří kostela. Hněvsa bušil na ještě zavřená vrata, bylo příliš brzo na jitřní. Otočili se po hlasu, i když ho všichni poznali.

„U Svantovíta, to je Wartberk,“ vydechl Hněvsa. Najednou to všechno pochopili. To, že drží tělo umírajícího knížete před vraty kostela, jsou zakrvácení a jejich tesáky jsou potřísněné krví. A to, že k nim míří Václavův zemský hejtman, jenž tuto situaci uvidí jednoznačně. Česťa s Hněvsou položili knížete na schody a postavili se vedle Boleslava. S tesákem připraveným zabíjet.

Martin z Wartberka k nim mezitím doběhl, narychlo natažená zbroj na holém těle cinkala o opasek, dlouhý meč držel v ruce a helmici na hlavě neměl. Zjevně právě vstával, když uslyšel hluk, takže ve spěchu oblékl jen to nejdůležitější, šupiny na zbroji chránící hrudník a meč, s nímž, jak se vyprávělo, spával. A Česťa věděl, že to není povídačka. Opravdu spával. Vždy tak, aby ho vytasil dříve, než vrah doběhne od dveří ke kožešině, na které spí. Jak se přesvědčil i mordýř, jehož před několika lety poslal bavorský Arnulf vyúčtovat Wartberkovy služby českému pánovi.

Těch pěti si nevšímal. Poklekl k Václavovi, chytil mu hlavu a prsty zkoušel nahmatat na krku jiskru života. Pak dlaní zatlačil oči svého pána a jemně ho položil na schody.

„Kníže Václav je mrtev,“ konstatoval Martin z Wartberka hlasem studenějším než to ráno samo. „Můžete mi to někdo vysvětlit?“ zeptal se a vstal. Meč, který předtím položil vedle knížete, měl už opět v pravici, ledabyle chycený za jílec. Na první pohled ledabyle. Lehounce, konečky prstů, přejížděl Martin z Wartberka po záštitě až na ostří.

Česťa zaklel a Wartberk k němu otočil hlavu. „Ty, Česťo?“

Česťa se k mluvení neměl. Zaklel, protože si uvědomil, že propásl správnou chvíli vrazit Wartberkovi tesák do zad, když se skláněl nad knížetem. Stojící Wartberk ve zbroji a s mečem byl nepříjemný protivník. Meč v pravici okamžitě přetočí šikmo přes břicho a vykryje jím výpad. Pak sekne z otočky ve výši pasu, vývratem se přetočí po ose meče, aby si vykryl záda a dodal ráně švihu, a zaútočí z převýšení kosmo na hlavu. Dva těžce ranění, možná mrtví, rozhodně však boje neschopní, aniž by ho škrábli, uvažoval Česťa. Teprve pak se k němu jeden dostane dost blízko na to, aby mohl bodnout. Oni mohou jen bodat, držet dlouhé lovecké tesáky, a ty na zbroj sekem neplatí, zatímco Wartberk s mečem může sekat i bodat, jak mu bude libo. Při troše štěstí bude mu stát v zádech Tuža, ten rychle bodne a odskočí, Tira je pomalejší a nestihne…

„Inu, bude se umírat za pána,“ povzdechl si Česťa pro sebe, připravený vyskočit před Boleslava, aby zachytil ránu mečem. Věděl, že Wartberk nejdříve půjde na Boleslava. Na koho jiného než na pána.

Jako první ale promluvil Boleslav. Mluvil tiše, klidně: „Pohádali jsme se. Nic víc. Vytáhl na mě meč. A oni přispěchali, mysleli si, že bratr mě chce zabít. Nemělo se to stát. Byla to nehoda!“

„Máš mě za hlupáka, Boleslave? Nehoda? Zabili jste knížete!“ I Wartberk mluvil pomalu, potichu. To bylo nebezpečné. Smrtelně nebezpečné.

Rozhostilo se ticho. Pochopili to. Všichni. Se vší vážností. Václav, kníže země české, nejstarší z rodu vladařů, je mrtev. A po právu za to všechnu vinu nesl Boleslav, jeho bratr. Co by řekl stařešinský soud podle obyčeje zemského, bylo zřejmo. Život za život. Jenže…

Všichni mlčeli a dívali se na tělo knížete, jako by čekali na jeho příkazy. Tak, jak byli zvyklí. Aby vyjevil svou vůli a oni ji mohli vykonat. Nedočkali se ničeho, tělo knížete chladlo s nadcházejícím ránem.

První znovu promluvil Martin z Wartberka: „Pane Boleslave, hodláš převzít vládu nad českou zemí?“

Boleslav byl bledý jak pára stoupající z Labe. „Jak to myslíš?“

„Podle stařešinského obyčeje zemského…“ Wartberk nechal ta slova viset ve vzduchu.

„A když ano?“ zeptal se Boleslav.

„Pokud ano, požádám tě, abys přijal můj slib věrné služby a ponechal mi hejtmanství. Jsi nejstarší z rodu. Ať se stalo, co se stalo, není nikdo jiný, kdo by po právu a ku prospěchu zasedl na knížecí stolec. Václavic, syn knížete, je mladý. Regentská vláda by nás zahubila, doba je příliš zlá. Potřebujeme silného pána, a i když jsi tím vším vinen, já nevidím jinou volbu. Přijmeš knížecí stolec a s ním i moji službu a podmínku? Nebo mě zab vedle mého pána,“ řekl Martin z Wartberka a natáhl k Boleslavovi pravici s mečem. Jílcem napřed.

„Jakou podmínku?“

„Syn mého pána Václavic bude převezen do Havolan, kde mu nebudeš potíží činit, aby se ujal údělu po matce. Tvůj syn Václav, na jehož zdraví jsme včera pili a jehož kmotrem je ten, kterého jsi zavraždil, se ve věku dvaceti jednoho roku ujme vlády a ty se uchýlíš do ústraní kláštera. A pana Václava pohřbíš důstojně v rotundě svatého Víta,“ vyslovil Martin z Wartberka svoje podmínky a poklekl na schodišti na kolena s rukama nataženýma a mečem nad hlavou.

Rozhostilo se ticho. Česťa se dokonce pousmál, ještě před minutou nepočítal s tím, že se bez bolesti dožije večera. Teď už vše záleželo na chladné hlavě jejich pána. A na tu Česťa spoléhal. Vždy.

Boleslav natáhl ruku po jílci meče, chvíli ho držel jen v pravici, jako by přemýšlel, zda má seknout. Ať to neudělá, modlil se Česťa. Bože, ať to neudělá. Ať přijme Wartberkovy podmínky. Jsou… velkorysé. Víc než velkorysé. Potřebujeme ho. Bez něj těžko dodýcháme dnešního večera, protože za chvíli se sem seběhne václavská družina. A kdybychom přežili dnešek, nedožijeme konce roku, až se na nás sesypou ostatní. A ty, Perune, ráčiž se za nás přimluviti také, kdyby ten křesťanský bůh byl teď příliš zaneprázdněn nasloucháním jitřní…

Boleslav chytil meč do obou rukou a Česťovi spadl kámen ze srdce.

„Martine z Wartberka, přijmi ode mě meč tak, jako já přijímám tvé služby. A ochraňuj jím zemi a svého knížete tak, jak jsme dnes ujednali. Povstaň, hejtmane zemský.“

Martin z Wartberka pozdvihl hlavu a Česťu napadlo, zda přece jen neočekával ránu. Zda přece jen Wartberk nechtěl zemřít vedle Václava. Teď však natáhl Wartberk ruce a přijal podávaný meč. Poklonil se Boleslavovi.

„Kníže Boleslave, tak se i stane!“

Pak se otočil k těm čtyřem: „Tužo, vytáhni z kostela kněze, Krastěje. Bude svědčit, že byl přítomen ordálu mezi Václavem a Boleslavem, nad ránem chtěli na meče ostřím pravdu vyjevit. A vysvětli Krastějovi, že naši důvěru v jeho svědectví nesmí zklamat. Důrazně.“

Tuža přikývl a odběhl. I jemu se ulevilo, že bude žít. Že se jako zázrakem vše v dobré obrací. A přesvědčovat uměl. Důrazně.

„Tiro, ty půjdeš se mnou k Václavovým družiníkům a ohlásíme, že Boleslav je knížetem, neboť v souboji přemohl Václava. Lutěcha, Věcha a Nazmu zabijeme ihned, ti se nepřidají. Ostatní necháme přísahat novému knížeti a ty, co neodpřisáhnou, na místě zabiješ. Vezmeme si pět lidí, to musí stačit.“

I Tira přikývl. Tohle byl rozkaz a tomu rozuměl.

„Hněvso, ty vezmeš další tři muže a pojedete na Levý Hradec. Tam zabiješ Brugu a Ctirada i s jejich rodinami. Ostatní nech přísahat, a kdo neodpřisáhne, zab ho i s rodinou.

A vy, pane, pojedete s Česťou do Prahy, kde postupujte, jak uvážíte. V každém případě soudím, že kastelán Pražského hradu Soběbor a vilik Vok zemřít musejí i s rodinami, ti se nepřidají. Další… učiňte, jak uznáte za vhodné. Václavice zadržte, pošleme jej do Havolan, až se situace uklidní a bude bezpečno.“

Boleslav vydechl. Ten plán, ba i jména, ohromilo ho to. Jak Wartberk ihned věděl, kde a koho… Vždycky chápal, že je to schopný muž na svém místě, ale takováto prozíravost ho vyděsila.

„A pane? Štvěte koně. Musíte být na Praze první. Dříve než zvěst o Václavovi, a ta bude mít křídla. Uštvěte koně, vyměňte je na Vratiboři, ale jestli dojedete k zavřeným branám a posádce na hradbách, zemřeme všichni. I česká země! Jeďte jako vítr!“

„A Drahomíra?“ zeptal se Boleslav.

„Jak uvážíš. Dnes není čas na milosrdenství. Teď už ne. Jde o celou zemi, ne o pár životů. Vrah budeš už po věky věků kvůli bratrovi…“

Boleslav přikývl. Ani se nepozastavil nad tím, že rozkazy měl vydat on sám. Ještě se vzpamatovával z úleku.

A pak se sklonil k bratrovi.

„Odpusť mi, bratře,“ zašeptal a rukou se dotkl Václavových zavřených očí.

Pak si na něco vzpomněl. Otočil se a zahleděl se na vrata kostela. Nedávno je sám nechal vyzdobit. Výjevy z dějin české země. Zemská brána.

Proroctví se začínalo naplňovat.

Prolegomena
ŘÍM

Možná nebylo vyprávění započato tím strašným mordem nejšťastněji, protože záležitostem země české je obtížné lidu Říše porozumět. Ale odvyprávěná událost byla tak důležitá, že jsme s ní započít museli, ačkoliv by se slušelo najít počátek. Jenže kde ten je? Počátek je jenom slovo, na počátku bylo slovo, a započněme tedy slovem o tom, jak je náš svět uspořádán.

Jestli něco musíme obdivovat na starém věku, pak symboličnost, s níž přešel do našich časů. Poslední císař říše západořímské se jmenoval Romulus, stejně jako její zakladatel. Možná se to může zdát příliš široké zahájit s výkladem politické situace našich věků právě u Romula v roce 476, ale ne nadarmo se říká, že všechny cesty vedou do Říma. A tak započněme tam, kde jedna velká epocha končila a kde učené spisy moudrých starců většinou vykládají nepochopitelné prázdno.

Římská říše byla viditelně u konce s dechem. Z mnoha důvodů, především z těch nejprostších: neměla vůli. Nebyla schopna organizovat ani další výboje, a nakonec ani vlastní obranu. Nebylo proti komu válčit, aby to stálo za to; veškeré bohatství se nacházelo na území blahobytné říše. A to byla ta potíž; všichni, kdož byli vně, chtěli dovnitř, a ti uvnitř si málo uvědomovali, jak moc velký rozdíl je mezi uvnitř a vně. Řím se hroutil pod vlastní vahou.

Ano, úpadek římské říše započal dávno, vlastně po přelomu století. Znovu symbolicky: v Betlémě narodil se panně Ježíš, syn Boží. Umírá na kříži, zatímco Josefa ben Mattatjáha budoucí císař Vespasianus od ukřižování o třiatřicet let později zachraňuje. Po tom prvním nám zůstává znak ryby, kříže a otevřená cesta k milvijskému mostu, na němž učiní císař Konstantin z náboženství jediného Boha víru všech lidí. Po tom druhém nám zůstávají Starožitnosti a pachuť vděčnosti k říši odrážející se v přízvisku Flavius. Oba předznamenávají konec starých časů: jedna víra a jedna říše budou snem, jenž nedá spát těm, kdož teprve přijdou, proměňujíce obé v krutost ne nepodobnou té, s níž Syn vykupoval lidské hříchy před tváří Otce.

Krize je vleklá a pro naše pochopení těch časů asi nepodstatná. Důležité je, jak mění svět. Celý svět. Ten svět, pro nějž se pomaličku začíná vžívat jméno Evropa. Ano, to řecké Európé, které historik Hérodotos v pátém století před Kristem použil pro označení původního jádra Řecka, aby odlišil tyto země od zemí řeckých ležících na Asui, na východě. Co na tom, že využil o dvě tisíciletí staršího pojmenování akkadského, Evropa žila tradicí a přejímáním moudra. Už in status nascendi…

Kapitola druhá
NAKLÉŘSKÝ PRŮSMYK

„Od těch dob se stále válčilo až do 14. roku vlády krále (do r. 950) a potom se stal Boleslav králi Otovi věrným a prospěšným služebníkem,“ zapíšu později o těch událostech lakonicky ve scriptoriu kláštera v Korbeji. Události samy bývají méně lakonické a více, jak to říci…, zvratů plné?

1. Eyck

Eyck z Billbendorfu se ošil. Tohle se mu nechtělo líbit. Jistěže si nedělal iluze o tom, že válečnou výpravu by se podařilo udržet v tajnosti věčně, ale tentokráte sbíral Oto vojsko na trestnou výpravu proti tomu zechcanovi Boleslavovi pouhé dva měsíce. Špiclové by se museli činit, a to i přesto, že sbory německých knížat čítaly deset tisíc mužů ve zbrani.

Jenže postup byl tentokráte rychlý. Oto nechtěl, aby armáda škodila jeho vlastní zemi, však také většina vojů postupovala z Durynska, z Míšně a Merseburgu, některé sice až od Naumburgu, ale rychle se prohnaly saskou stezkou až k českým hraničním hvozdům.

Tentokráte žádné zastávky u polabských Slovanů, Oto nechtěl opakovat tutéž chybu a nechtěl přijít o okamžik překvapení. Jistě, před lety se mu hodilo, že se sebranou armádou ještě oblehl a vyvrátil Litebor, ale toho překvapení byla škoda. Ačkoliv… proti královu úsudku Eyck nic říct nemohl. Zaživa ne.

Ale mohl si myslet, že on by to neudělal. Jenže tehdy… situace byla zkrátka jiná. Oto seděl zadkem na trůnu sálských králů jen krátce a jeho otec Jindřich zvaný Finkler, Ptáčník, teprve vychládal v Memlebenu. Merseburský Asik, jak to říct slušně, tažení do Čech zvrzal, když jeho druhý kontingent pochopil útok na Čechy jako procházku po sálské promenádě. Eyck na to vzpomínal nerad. Před těmi čtrnácti lety… ech, darmo se rozčilovat. Všechno vypadalo, že bude jinak. A on byl ještě zelenáč a sám soudil, že válečná výprava do Čech bude slušná příležitost, jak se blýsknout před říšskou aristokracií.

Eyck se v myšlenkách vrátil do přítomnosti. Co bylo, bylo. Dneska byl veterán, který prošel bezmála všemi bitvami Říše, a kdyby měl tolik majetku, kolik zkušeností ze šturmu, nemusel by na Otovi škemrat o privilegium, o něž ani tak nestál, ale které mu umožnilo dostat z drancu na českém území do pořádku rodové finance.

Oto, toť se ví, po patřičném váhání a smlouvání svolil, protože velet prvnímu marši je především zodpovědnost a teprve pak výsada. Také proto se nikdo z velkorodů dopředu tak nedral, našla se výnosnější místa. Avšak Eyck si dobře spočítal, že na ně jako holoprdelník nedosáhne. I proto teď stál Eyck v čele třicítky takových, jako byl on sám – pasovaných, z rodů dobrých, ale náhle nemajetných a potřebných.

O to však nešlo. Tak tomu bylo vždycky, když se mašírovalo trestat odpor vůči panovníkovi Říše. Takto stvořili svět, a bylo jen dobře, že privilegium si bylo třeba zasloužit, no ne? Hovno mohl Oto za to, že Eyckův otec je kurevník a jeho bratři budižkničemové, kteří prošustrují vlastní prdel, i když sedí v sedle koně. Ovšemže propachtovaného koně. Eyck natáhl slinu a s letitou praxí ji přesně zasadil do křoví při cestě.

„Proč stojíme, pane Eycku?“ zeptal se nespokojeně rytíř vedle a Eyck se zamračil.

„Drž hubu, Granzi,“ odsekl neuctivě, protože tohle zapálené ucho mu byl čert a míšeňský arcibiskup dlužen. I když, pokud byla řeč o téhle dvojici, pak se dalo mluvit o jednotě zájmů, usoudil Eyck a znovu si profesionálně odplivl. Tentokrát na cestu, před sebe, slina proletěla koni mezi ušima, ten jimi jen nespokojeně zastříhal. Už byl zvyklý.

Nedalo se přesně říct, co se Eyckovi nelíbilo. Jen tu něco bylo, a on přesně nevěděl co, ale už se naučil věřit svým pocitům a instinktům. A věřil jim i tentokrát. Nebylo divné, že cestou po saské zemské stezce nepotkávali žádné kupce jedoucí z Čech? Nebylo divné, že na poslední saské vartě před zemskou bránou u Klepiše a ani předtím na Rosenthalu nebo na Oberhutte nenašli ani živáčka? Všude panovalo ponuré ticho.

Pak projeli kolem opuštěné uhlířské osady Petrov. Prázdné. Ani tu nebylo co ukrást. To se samo o sobě stát mohlo, uhlíři se často stěhují za svými milíři a nenechávají cennosti povalovat se u zemské stezky, to dá rozum. Jenže stejně…

A pak už se před nimi otevřely stěny Nakléře, obávané zemské brány. Čechy mají zkurvené štěstí, že se do nich dá vstoupit jen přes několik málo zemských bran, průrev v neprostupných pohraničních hvozdech a horách, jež obkružují českou kotlinu jako přirozená hradba, pomyslel si Eyck a do třetice si odplivl, protože trojka je dobré číslo.

Nakléřem postupovali opatrně. Eyck měl pouze zjistit pozice českého vojska a pak měl Otovu armádu varovat, až narazí na zásek, měl zajistit informace, kudy případně postupovat, zajmout místní a vyzvědět vše o situaci.

Nakléř byla zkouška.

Obrovské vojsko nemohlo do země projít jinudy než zemskou bránou a prosekáváním se průsmykem by ztratilo mnoho času i sil. Jenže všechno bylo průchozí. Nikde nepotkali ani živáčka, ani zásek. Žádné stromy položené přes cestu, které by museli namáhavě odstraňovat, žádné sesuvy půdy a kameny, a co bylo ještě lepší, nikde neviděli žádné lučištníky, žádná opěšalá přepadová komanda, která vyrazí z lesa, udeří a stáhnou se dříve, než se jezdci na koních stihnou zformovat, nechávajíce za sebou mrtvé a zraněné. Nic z toho.

Že by Boleslav o postupu trestné výpravy, jak to vzletně nazýval Oto, neměl ani tušení, to se nechtělo Eyckovi věřit. Jistě, soustředěný odpor takhle brzy neočekával. Ale půl dne jízdy odsud už je první pohraniční opevnění na Chlumci, poté hradiště na Zábruši. Zemská brána bývá osazena hlídkami. Jejich postavení našli, ale prázdné. Nikde ani živáčka. Ani jeden kupec nechvátal na saské trhy. Podivné. Tuze podivné. Eyck neměl rád, když věci nešly, jak jít měly, protože zkušenost mu říkala, že v tom případě většinou nejdou, jak on by potřeboval.

Teď stáli na mýtince. Projeli Nakléřem, jeho stěny nechali za sebou, už mířili úvozem a kolem něj se táhnoucí zvlněnou otevřenou krajinou, i když Eyck věděl, že ta za chvíli vezme zasvé, až se cesta stočí do hvozdu a protáhne se až k Chlumci a k Horce. Znal to tady. Vzpomínal si.

Vesnice ani osady v horách zatím nepotkají žádné, Petrov byl ojedinělou výjimkou. Koně čekalo stoupání do kopce, jehož jméno Eyck dávno zapomněl, nakonec na tom nesejde, jak se jmenuje.

Až na to ticho.

To se Eyckovi z Billbendorfu nechtělo líbit.

A pak ho uviděli. Nejdříve jen hlavu, protože za vrcholem cesty následovalo údolíčko, do něhož cesta klesala, tudíž z přijíždějícího byla vidět jen hlava, a jak stoupal do kopečka, tak i tělo, hlava koně a nakonec, když dotyčný stanul na vrcholku kopečku, celá postava. Eyck zíral. První cestující po stezce, jehož potkali od okamžiku, kdy vyjeli z Oberhutte.

„Halt!“ zařval Eyck na Granze, který popohnal koně, aby vyrazil poutníkovi v ústrety. „Zůstaneme pohromadě. To se mi nechce líbit.“

„Je sám, pane Eycku. Čeho se bojíte?“ odfrkl popuzeně Granz, ale odporovat činem se neodvážil. Eyck měl ve zvyku neposlušnost trestat. Tvrdě.

„Právě toho,“ řekl potichu Eyck.

Zírali na neznámého. Nikdy nic takového neviděli. Kůň vyklusával jako na parádě, nohy zvedal do výšky, jezdec mírně nadskakoval vsedle, jak kůň vyklusával, ale seděl vzpřímeně a vznešeně. Za chvíli už bylo vidět i plášť, jenž za ním vlál, a také praporec, který držel v levé ruce.

„Počkáme, až přijede,“ prohlásil Eyck rozhodně. Nevěděl proč, ale vůbec se mu to nezamlouvalo. Takového šviháka by očekával na oficiální audienci u krále. Jak se blížil, Eyck zkušeným okem rozpoznával, že zbroj i oblečení jezdce muselo stát pěkných pár kop stříbrných, a stálo za poznamenání, že nikdo z přítomných na takovou výbavu nemohl ani pomyslet. O to bylo všechno divnější.

Pak, o půl okamžiku později, se najednou Eyckovi zdálo, že jezdce poznává. Byl mu povědomý. Nevzpomínal si, jak nebo odkud, ale věděl, že ho zná.

A najednou Eyck z Billbendorfu zcela přesně a jasně pochopil, že dnes zemře.

Jezdec se přiblížil. Eyck už rozpoznával červený kabátec v ceně celé osady, přilbici kovanou po kordobském způsobu z jednoho kusu plechu v ceně většího dvorce, viděl koně černého jako uhel, který se nedal koupit ani za království, musel se vybojovat nad Huny, a ti se s takovými koňmi zaživa neloučili. A praporec, zlatavou látku, na níž bylo něco, co Eyck nerozpoznával, dokud závan větru nerozvinul znak černého kotle. A pak už Eyck zahlédl tři břevna vetkaná stříbrnou nití do červeného kabátce a věděl, že se nemýlil.

Jezdec zastavil čtyři koňské délky od Eyckovy skupiny a promluvil dokonalou oberdeutsch: „Kdo vás vede?“

„Drž hubu, knechte, ptát se budeme my,“ vyjel na něj zostra Granz a sáhl po meči. Eyck měl znovu chuť mu za ten mladický zápal kušnu propláchnout pěstí. Ani ne tak za drzost, ta je tváří v tvář nepříteli vítána, spíš za nedůvtipnost. Leda by české země měly bohatší knechty než Říše pasované. Nahlas, toť se ví, neřekl proti Granzovi nic a bez hnutí brvou prohlásil: „Já. Eyck z Billbendorfu.“ Zároveň zdvihl ruku v kožené rukavici, aby Granzovi naznačil, že zbraně se zatím tasit nebudou.

Jezdec naproti se uklonil nachýlením hlavy. Inu, jako rovný s rovným, pomyslel si Eyck a stejným gestem dal najevo, že pozdrav zaregistroval.

„Vítejte na zemské hranici. Jmenuji se Martin z Wartberka a jsem zemský hejtman. Dál smíte pokračovat bezpečně a klidně.“

Eyck čekal. Chyběla mu jedna věta. Jedna jediná věta, aby to všechno dávalo smysl. Aby si nemyslel, že se zbláznil a tomuhle světu už nerozumí. Ta, která všechno, co už bylo vysloveno, uvede na pravou míru stakovou jistotou, jako se Slunce po věky věků otáčet bude kolem Země, amen.

Wartberk ji záhy doplnil: „Zbraně ponecháte tady. Vyzdvihnout si je můžete na hraničním hradišti dle svého výběru při odjezdu ze země. Všichni poutníci českou zemí jsou bezpečni a pod ochranou knížete Boleslava.“

„Pomátl ses?“ chtěl vědět Granz.

„Tak zní rozkaz knížete Boleslava. Žádní cizí ozbrojenci nesmí vstoupit do země. A mimochodem, ty jsi kdo, že skáčeš pánům do řeči?“

„Rytíř Granz ze Scheinhole, knechte,“ informoval Granz přezíravě Wartberka. Při své horké povaze neměl nejbystřejší úsudek a přehlédl, že ho Wartberk jednou větou vyloučil z panské společnosti.

„Scheisshole? Kupa sraček?“ přeptal se jezdec nedoslýchavě. „To k tobě sedí, nasráno máš v makovici, pane vyklučené louky a dvou kurníků,“ dokončil plynule větu a Eyck se tomu vtipu musel chtě nechtě zasmát, protože se vskutku vydařil. A co se týkalo Scheinholovy finanční bilance, byl také kromobyčejně přesný. Pak však považoval za nutné zasáhnout do rozhovoru.

„Zbraně tu zanechat nehodláme. Zemí projedeme po dobrém nebo po zlém a své věci tady vyřídíme, pane z Wartberka.“

„Pane Eycku, nezlob se na mne, ale tomu nevěřím. Pamatuji si moc dobře, jak rychle jsi utíkal před čtrnácti lety, když jsme tě zkřísli v Chořístku.“

Eyck kývl hlavou. Tušil, že na tuhle upomínku dojde.

Chořístek, bohem zapomenutá vesnice, králem prokletá. Čtrnáct let tomu nazad. Eyckův oddíl pod velením Jochanana z Hohenlohe se měl probít pěchotou a přispěchat Otovi na pomoc, zachytit nápor české jízdy. Kdyby se to podařilo, mohli odrazit útok a scelit armádu. Jenže Češi se bili jako lvi. Jakkoli proti saské jízdě stála jen pěchota. „To je landsfrýd, domobrana! Bijte je, prorazíme je!“ řval z koně Jochanan z Hohenlohe a mával mečem, aby ho jízda následovala. Následovala, a s ní i mladičký Eyck.

Potřebovali prorazit údolím a přehoupnout se přes hranu kopce, aby Čechům vpadli do boku. Zemská hotovost, kmáni, sedláci, oráči, drnohryzové a polorové, ti jízdě nemohli čelit. Neměli jedinou šanci.

Když se jízda blížila k hradbě mužů, všiml si Eyck jezdce na koni. Křičel rozkazy. A pak pochopil, co dělají.

První řada mužů zaklekla, štíty vystrčila před sebe, zapřela je o kolena, o lokty a mezerou prostrčila kopí. Druhá řada si stoupla těsně za ně, štít zapřela o štíty a ruce mužů před sebou, aby je shora bijící jezdci nemohli sekat. A třetí řada v mezerách v té hradbě útočila na jezdce a jejich koně píkami, sama chráněna třetí valbou štítů.

Tehdy se poprvé potkal s jezdcem, jenž měl přes zbroj vyšitá tři břevna. První svislé a za ním dvě křižmo přes sebe. Čtyřicítka Eyckových jezdců narazila na jen o málo větší skupinu pěšáků, a jestliže si Eyck myslel, že bude rozhodnuto za malou chvíli, hrubě se mýlil. Jízda se o hradbu rozbila jako příboj o skálu.

A byl to Eyck, koho tam u Chořístku napadlo řešení.

Mýlil se. Češi mu nehodlali nechat vítězství zadarmo.

Jenže Eyck věděl, že co se lekcí týče, není Wartberk troškař…

To bylo naposledy, co Jurgena viděl.

2. Wartberk

Snad…