Tato kniha je beletristické dílo. Jména, postavy, organizace, místa a události v ní uvedené jsou buď výplodem autorovy představivosti, nebo jsou použity ve fiktivním kontextu.

Tato kniha ani žádná její část nesmějí být kopírovány, zálohovány ani šířeny v jakékoli podobě a jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu nakladatele.

Copyright © Ellis Peters, 1977

Translation © Zuzana Ceplová, 1995

Cover Illustration © Lubomír Kupčík, 2019

Cover Art © Lukáš Tuma, 2019

Czech Edition © Mystery Press, Praha 2019

ISBN 978-80-7588-105-2 (epub)

ISBN 978-80-7588-106-9 (mobi)

KNIHY ELLIS PETERS

V NAKLADATELSTVÍ MYSTERY PRESS

Bratr Cadfael

Zázrak svaté Winifredy

Připravujeme

Jeden mrtvý navíc

Mnišská kápě

[ I ]

Jednoho krásného jasného rána na začátku máje, kdy vlastně začal případ s gwytherinskými ostatky, byl bratr Cadfael vzhůru dávno před jitřní mší a už před rozedněním přepichoval sazeničky zelí, mysle přitom na zrození, růst a plodnost, vůbec ne na hroby, relikviáře a násilnou smrt, ať už svatých, hříšníků, nebo obyčejných chybujících lidí, jako byl on sám. Netrápilo ho nic než nutnost vrátit se dovnitř na mši a následující půlhodinku shromáždění kapituly, která se ještě může o deset minut protáhnout. Bylo mu líto času, který by raději věnoval tady venku zelenině, ale povinnosti se vyhnout nemohl. Vybral si konec konců život v klášteře dobrovolně, takže si nemohl stěžovat na ty části, které ho tolik netěšily. Vcelku byl spokojen, jako právě teď, když se narovnal a rozhlédl se kolem sebe.

Jestlipak mají v celém království lepší benediktinskou zahradu, říkal si, tak plnou bylin ať už na kořenění masa, nebo na léčení. Hlavní sady a pole opatství svatého Petra a Pavla v Shrewsbury ležely na severní straně silnice, mimo zdi kláštera, ale zde v ohrazené zahradě, blízko opatských rybníků a potoka, který poháněl opatský mlýn, vládl nerušeně bratr Cadfael. Zvláště si zakládal na své bylinkové zahradě, kterou pěstoval už patnáct let a v níž šlechtil i exotické rostliny, dovezené z dobrodružných cest mládí, kdy se dostal až do Benátek, na Kypr a do Svaté země. Bratr Cadfael totiž přijal řeholní život teprve k stáru, jako když otlučená bitevní loď konečně zamíří do klidného přístavu. Dobře věděl, že za prvních let si na něj novicové a laičtí služebníci ukazovali a s úctou si šeptali: Vidíš toho bratra, co pracuje tamhle v zahradě? Toho pořízka, co se kolíbá jako námořník? To bys neřek, že byl v mládí u křižáků? Byl s Godfreyem z Bouillonu v Antiochii, odkud vyhnali Saracény. A když jeruzalémský král vládl celému pobřeží Svaté země, stal se Cadfael na moři kapitánem a deset let bojoval s korzáry! To by člověk nevěřil, co?

Bratru Cadfaelovi samotnému nepřipadalo na jeho pestrém životě nic divného, nic z něho nezapomněl a ničeho nelitoval. Neviděl žádný rozpor v tom, že kdysi měl potěšení z boje a dobrodružství, a nyní je nachází v životě v ústraní. Nepohrdl, pravda, kořením čtveráctví, když bylo k mání, stejně jako měl rád kořeněné pokrmy; přece však byl jako loď zakotvená v přístavu. Také si o něm asi ti mladíci myslí, když po něm tak pokukují, že musel ve svém dřívějším životě jistě potkat mnoho žen a kdovíjak se k nim choval, a jaký tedy je on mnich?

S těmi ženami měli pravdu. Kromě Richildis, kterou po deseti letech přirozeně omrzelo čekat, až se vrátí, a vdala se za poctivého svobodného sedláka s dobrými vyhlídkami v hrabství a bez nejmenšího úmyslu utéci jí taky do války, byly tu i jiné dámy z různých zemí, s nimiž si mile užil, aniž by se to někoho z nich dotklo. Byla tu Bianca, jež nabírala vodu u studně v Benátkách, řecká veslařka Arianna, Mariam, saracénská vdova, která prodávala koření a ovoce v Antiochii a jíž na chvíli nahradil ztraceného muže. Setkání lehká a vážná, a z žádného nepovstala zlá vůle. Považoval to za uspokojivý výsledek. Tyto zážitky přispívaly k harmonické rovnováze, s níž přijímal klidný, kontemplativní život, a dodávaly mu trpělivost s prostými klášterníky, kteří na sebe vzali benediktinské roucho jako životní cíl, zatímco pro něj to byl včasný odchod do penze. Když už jste zažili kdeco, pěstovat klášterní zahradu s bylinami je věc nesmírně uspokojující. Nedovedl si představit, že by se byl mohl spokojit s touto nehybností, kdyby předtím nezažil nic jiného.

Za chvilku si bude muset umýt ruce a připravit se na mši. Užil té chvíle, aby se prošel kolem svého bledě kvetoucího voňavého královstvíčka, kde bratr Jan a bratr Columbanus, dva mladíci, kteří nosili tonzuru sotva rok, pilně pleli a rovnali okraje záhonů. Lesklé a plstnaté, olejnaté a chlupaté listí předvádělo všechny odstíny zeleně. Kvítky byly většinou malé a nenápadné, šeříkové, modravé a žlutavé, skoro neviditelné v jemných lomených barvách, protože na nich nezáleželo; měly jen opatřit potřebné semeno. Routa, šalvěj, rozmarýna, hvozdík, kamejka, zázvor, máta, tymián, orlíček, dobromysl, saturejka, hořčice, všemožné byliny tu rostly, fenykl, řebříček, bazalka a kopr, petržel, kerblík a majoránka. Naučil všechny své pomocníky užívat i ty nejméně známé a vysvětlil jim také, jak mohou být nebezpečné, neboť dobrodiní bylin je v jejich správném množství a přehnat dávkování může být horší než sama nemoc. Malé růstem, skromného zbarvení, přikrčené a bázlivé, jeho bylinky na sebe upozorňovaly jenom vůní, kterou šířily, když na ně zasvitlo slunce. Ale za jejich ustrašenými šiky povstávaly rostliny větší a nápadnější, záhon pivoněk pěstovaných pro jejich kořenná semena a vznešené rozvíjející se máky s bledými listy, zatím ukazující jen trochu z bílých nebo purpurových okvětních plátků v pevném zavinutí. Dorůstaly velikosti menšího muže a pocházely z východního Středomoří, odkud Cadfael přinesl kdysi semínka jejich předků, a pak je pěstoval a křížil ve vlastní zahrádce, než je zasadil zde, zdokonalené jako lék na bolest, hlavní nepřítelkyni lidí. Na bolest a nedostatek spánku, který je nejlepším lékem proti bolesti.

Oba mladíci s podkasanými hábity se právě narovnali a oprašovali si ruce, protože i oni věděli, kolik je hodin. Bratr Columbanus by za nic nezanedbal sebemenší ze svých povinností, ani by nepřipustil, aby to udělal některý z jeho bratří. Pěkný, urostlý, rovný mladík to byl, s kulatou velkolepou normanskou hlavou, neboť pocházel z velkolepé normanské šlechtické rodiny. Byl mladším synem, jenž byl poslán do kláštera, aby tu udělal kariéru, protože půda se na něj nedostala. Měl rovné tuhé světlé vlasy a velké modré oči a jeho skromné chování a bledost zakrývaly, jakou má svalnatou postavu. Nebyl příjemným společníkem, bratr Columbanus, protože přes své skvělé tělo byl velice citlivý a už několikrát projevil sklon k duchovním krizím, záchvatům svědomí a apokalyptickým vizím, jaké by v jeho pevné lebce nikdo nehledal. Ale takoví mladí idealisté časem ze svých zmatků vyrostou. Bratr Cadfael s ním už pracoval několik měsíců a doufal pro něj v to nejlepší. Columbanus měl dobrou vůli, energii a až příliš velkou snahu zalíbit se. Možná že se cítil být zavázán svému šlechtickému domu a bál se, aby mu neudělal hanbu. Nemůžete být vznešené normanské krve, a nevynikat přitom! Bratr Cadfael měl pro tyto oběti rodových zákonů pochopení. Sám pocházel ze staré velšské rodiny, která si však o sobě nemyslela bůhvíco, a snášel tedy bratra Columbana trpělivě a léčil filozoficky jeho občasné úlety. Šťáva pohanských máků ho nejednou uklidnila, když upadl do nábožného blouznění.

To s jeho druhem naštěstí takové problémy nebyly. Bratr Jan byl prostý a praktický jako jeho jméno, hranatý mladý muž s ohrnutým nosem a nepoddajnými zrzavými kudrnami kolem tonzury. Měl pořád hlad, a hlavní jeho zájem na rostlinách v zahradě spočíval v tom, jestli jsou k jídlu. Na podzim se jistě nějak vloudí do sadů. Zatím se spokojil s tím, že pomáhal bratru Cadfaelovi sklízet raný salát a čekal, až dozrají jahody. Byl to hezký, veselý dobrák, který jako by zabloudil do klášterního života jakousi náhodou a stále ještě nepochopil, že je na nepravém místě. Bratr Cadfael v něm vytušil čtveráctví podobné vlastnímu, které se ještě ve světě nemohlo rozvinout, a s jistotou čekal, že tento rudohlavý ptáček jednou uletí. Zatím si Jan hledal zábavu, kde to jen šlo, a nacházel ji občas na nečekaných místech.

Musím si pospíšit, řekl, když si spustil kutnu a vesele si oprášil na zadku ruce. Tenhle týden předčítám. Je to tak, vzpomněl si Cadfael, a věděl, že ať mu najdou v refektáři sebenudnější pasáže a sebebezvýznamnější svaté, jež má při kapitulním čtení oslavit, Jan jim dodá zajímavosti a dramatu z vlastních zásob. I kdybyste ho nechali číst o popravě svatého Jana Křtitele, bude se klášter otřásat v základech.

Předčítání je na oslavu Boha a svatých, bratře, připomněl mu Columbanus s láskyplnou výčitkou a poněkud vtíravou pokorou, ne pro tvou vlastní slávu! Což ukazovalo, jak málo o tom ví, nebo jak je falešný – jedno či druhé.

Nikdy na jejich slávu nezapomínám, odvětil Jan s nepotlačitelným gustem, mrkl na Cadfaela za druhovými zády a vydal se čile podél řad záhonů k opatově bráně a k velkému nádvoří. Následovali ho pomaleji, štíhlý světlovlasý energický mladík a pomenší sedmapadesátiletý veterán s širokou hrudí a bočitýma nohama. Byl jsem já někdy takhle mladý a vážný? ptal se sám sebe Cadfael, když se kolébal námořnickým krokem vedle dlouhých, pružných kroků mladíkových. Dalo mu práci uvědomit si, že Columbanovi je už vlastně pětadvacet a že je ratolestí vzdělaného a ctižádostivého rodu, jehož sláva jistě nebyla založena jen na zbožnosti.

Tato třetí denní mše nebyla určena obci a byla krátká, a po ní se benediktinští bratři kláštera v Shrewsbury seřadili do průvodu od chóru ke kapitule, kde zaujali předem určená místa v lavicích, jako první opat Heribert. Opat byl starý a povolný, jemný šedovlasý asketa, který měl kolem sebe rád mír a klid. Postavu neměl nijak zvláštní, ale tvář upoutávala pozornost svou ustrašenou vlídností. Novicové a žáci se v jeho společnosti cítili dobře, pokud se k němu dostali. Mezi opatem a jimi se obvykle tyčila velebná postava převora Roberta.

Převor Robert Pennant byl ze smíšeného velšsko-anglického rodu, hubený a elegantní padesátník přes šest stop vysoký, šedostříbrných vlasů, pobledlé krásné tváře s aristokratickými rysy a vysokým mramorovým čelem. V hrabstvích střední Anglie by se nenašel nikdo, komu by lépe slušela mitra: síla a autorita z něho přímo vyzařovaly. Nikdo v celé Anglii si toho nebyl více vědom než on sám, a nikdo nebyl více odhodlán prokázat to při nejbližší příležitosti. Když plul kapitulní síní ke své lavici, jako by se už připravoval na pontifikát.

Za ním šel podpřevor bratr Richard, úplný jeho opak, velký, nepořádný, přátelský dobrák, který měl dobrou hlavu, ale byl duševně líný. Bylo pochybné, stane-li se někdy převorem, až dosáhne Robert svého cíle, když bylo kolem tolik ctižádostivých a pilných mladších mužů, odhodlaných o tuto funkci bojovat.

Za Richardem kráčeli všichni další podle hierarchie. Sakristán bratr Benedikt, předzpěvák bratr Anselm, sklepník bratr Matouš, špitálník bratr Denis, správce nemocnice bratr Edmund, almužník bratr Osvald, převorův písař bratr Jeroným a bratr Pavel, dozorce nad novici. Za nimi následovali ostatní klášterní bratři, a byl jich úctyhodný počet. Bratr Cadfael se kolébal mezi posledními na své oblíbené místo, hodně vzadu a spíše ve tmě, napůl v skrytu za jedním pilířem. Neměl žádný nepříjemný úřad spojený s papírováním, a tak nebylo pravděpodobné, že by musel vystoupit a mluvit o různých záležitostech kláštera. Když ty záležitosti byly navíc nudné, měl ve zvyku využít času tak, že usnul, a dlouhým cvikem to ve svém temném koutě dokázal i vstoje. Měl šestý smysl, který ho okamžitě varoval, takže se vždycky včas a nenápadně vzbudil. Dokonce se o něm říkalo, že jednou dokázal správně odpovědět na otázku, kterou mu položili, když ještě spal.

Tohoto květnového rána zůstal vzhůru aspoň tak dlouho, aby si poslechl, jak bratr Jan předčítá o jakémsi obskurním svatém, který měl mít nazítří svátek, a snaží se i z jeho života vyždímat drobet zajímavosti. Když však sklepník začal vykládat o složité záležitosti dědictví určeného částečně pro oltář Panny Marie a částečně pro nemocnici, uvelebil se Cadfael ke spánku. Konec konců věděl, že většinu zbývajícího času, až se vypořádají s drobnými přestupky, zabere úsilí převora Roberta sehnat pro klášter za patrona nějakého mocného svatého a jeho ostatky. Posledních několik měsíců se skoro o ničem jiném nemluvilo. Převor to nosil v hlavě už od doby, kdy v clunyjském klášteře ve Wenlocku objevili s velkou slávou a radostí hrob své původní zakladatelky svaté Milburgy a uložili její kosti triumfálně na oltář. Cizí převorství, pár mil vzdálené, a má svou svatou, která dělá zázraky, zatímco velký benediktinský dům v Shrewsbury nemá ani vlastní kůstku! To nemohl převor Robert snést. Už přes rok kroužil po hranici a sháněl nějakého zbylého svatého, přičemž s nadějí pokukoval po Walesu, o němž se vědělo, že tam bývalo svatých jak hub po dešti a byl o ně asi stejný zájem. Bratr Cadfael nestál o to, poslouchat jeho další stížnosti a povzbuzování. Usnul.

Od vyhlazených plošek bledé rozpálené skály se odrážely sluneční paprsky a žhnuly mu do tváře, zatímco suchý prach ve vzduchu ho pálil v hrdle. Z úkrytu, kde se krčil se svými druhy, viděl na vršek dlouhé zdi a na přilby hlídek na věžičkách, blýskající se v prudkém slunci. Krajina vytesaná z červenavého kamene a ohně, samé propasti a útesy, jejichž strohost nezjemňoval jediný zelený lístek, a před ním cíl jeho putování, Jeruzalém korunovaný věžemi a kupolemi v bílých zdech. Ve vzduchu visel prach bitvy a zahaloval opevnění i bránu a v uších mu zněl chraptivý křik a řinčení zbraní. Čekal, až zazní signál trubky ke konečnému útoku, a držel se přitom opatrně v úkrytu, protože se naučil respektovat dostřel krátkých saracénských luků. Uviděl vlajky, vynořující se z úkrytu a rozvinující se ve žhavém vzduchu. Spatřil blýsknutí zdvižené trubky a připravil se na její zatroubení.

Hluk, který ho vzbudil, takže nadskočil, byl dost hlasitý a burcující, nebyl to ale kovový zvuk trubky, ani se neútočilo na Jeruzalém. Byl zpátky v lavici v tmavém koutě kapitulní síně a vyskočil na nohy stejně bystře a vylekaně jako ostatní. Výkřik, který ho probudil, tichl teď do zoufalého kvílení a sténání, jež mohlo být způsobeno bolestí stejně jako náboženským vytržením. Na volném prostranství uprostřed kapituly ležel tváří k zemi bratr Columbanus, třásl se a škubal sebou v křeči jako lapená ryba, tloukl čelem a dlaněmi do dlaždic, kopal dlouhýma bílýma nohama, které se mu odhalily při tom zmítání až po kolena, a vyrážel podivné výkřiky vzrušení, zatímco nejbližší bratři byli celí strnulí bezmocným úlekem a převor Robert ho zaklínal a uklidňoval vztaženýma rukama.

Bratr Cadfael a správce nemocnice bratr Edmund byli u něho současně, klekli si nad ním každý na jedné straně a drželi ho, aby si nerozbil hlavu o kameny nebo nevykloubil v křečích údy. Padoucí nemoc! prohodil krátce bratr Edmund a vrazil Columbanovi šňůru, kterou měl kolem pasu, mezi zuby spolu s kouskem kutny, aby si nepřekousl jazyk.

Cadfael si diagnózou nebyl tak jist, protože tohle nevypadalo jako bezmocné sténání epileptika, spíš jako hysterický záchvat ženy. Naštěstí zákrok aspoň napůl zdusil to rámusení, a dokonce trochu utišil křeče, třebaže ty nastaly znovu, sotva ho pustili.

Ubohý chlapec! vykřikoval opat Heribert v pozadí. Tak náhle ho to popadlo! Zacházejte s ním opatrně! Odneste ho do nemocnice. Musíme se modlit, aby se zase uzdravil.

V kapitule nastal zmatek. S pomocí bratra Jana a dalších praktičtějších bratrů zabalili Columbana pevně, ale pohodlně do prostěradla, aby sebou nemohl škubat, mezi zuby mu dali kousek dřeva místo látky, kterou by se mohl udusit, a odnesli ho na nosítkách do nemocnice. Pořád ještě kvílel a házel sebou, ale slaběji, a když mu nalili do úst makový odvar bratra Cadfaela, už jen uboze mumlal a přestal se téměř bránit.

Starejte se o něj pečlivě, mračil se převor Robert ustaraně nad mladíkovým lůžkem. Myslím, že by u něho měl pořád někdo být, kdyby se záchvat opakoval. Máte tady další nemocné a nemůžete o něj pečovat ve dne v noci. Bratře Jeronýme, svěřuji trpitele do tvé péče, a dokud tě bude potřebovat, uvolňuji tě od všech dalších povinností.

Rád! odvětil bratr Jeroným. Budu se za něj modlit. Byl nejbližším spolupracovníkem a nohsledem převora Roberta a vždycky byl vybrán, když byla zapotřebí naprostá poslušnost a přesné informace. Docela dobře to mohl být tento případ, o němž by se dalo při zlé vůli venku říci, že se jeden bratr zbláznil.

Buď u něho obzvláště v noci, nakazoval převor, protože právě v noci obrana člověka slábne a zlo nad ním může zvítězit. Pokud bude klidně spát, můžeš spát také, ale zůstaň nablízku pro případ, že by tě potřeboval.

Za hodinu usne, řekl Cadfael s jistotou, a než nastane noc, bude spát úplně zdravě. Dá-li Bůh, do rána se z toho dostane.

Jeho mínění bylo, že bratru Columbanovi schází dostatek práce pro tělo i ducha, a to se mu mstí těmito záchvaty napůl podvědomými, napůl vědomými, za něž by zasluhoval soucit i pokárání. Zachoval si však tolik opatrnosti, aby i o tomto názoru pochyboval. Nebyl si jist, že zná své adoptované bratry natolik, aby je mohl soudit s jistotou. Až na bratra Jana – toho snad ano. Ale ať uvnitř, nebo vně zdí kláštera, tak veselých a přímých lidí jako bratr Jan je jako šafránu.

Bratr Jeroným se objevil příštího rána na kapitulním shromáždění se vzrušeným výrazem, tváře se, jako že nese důležité zprávy. Když mu opat Heribert jemně vyčetl, že opustil pacienta bez dovolení, založil Jeroným pokorně ruce a sklonil hlavu, ale neztratil nic ze své nadšené jistoty.

Otče, posílá mě sem jiná povinnost, která se mi zdála ještě naléhavější. Bratr Columbanus spí, třebaže neklidně. Hází sebou i ve spaní. Ale hlídají ho dva laičtí bratři. Jestliže jsem pochybil, rád se kaji.

Copak našemu bratrovi není lépe? zeptal se opat úzkostlivě.

Pořád se trápí, a když se vzbudí, tak mluví z cesty. Nesu však, otče, tuto zprávu: je pro něj naděje! Ve snu jsem měl zázračné vidění. Přicházím vám říci, co jsem se z boží milosti dověděl. Otče, po půlnoci jsem si zdříml u postele bratra Columbana a měl jsem krásný sen.

Nyní už si vynutil pozornost všech, i bratra Cadfaela. Cože, už zase? Nákaza se šíří! pošeptal mu bratr Jan zlomyslně do ucha.

Otče, zdálo se mi, že se zeď místnosti otevřela a dovnitř proudilo jasné světlo, a tím světlem, které sama kolem sebe šířila, přišla ke mně krásná mladá panna, stála vedle bratrova lože a mluvila ke mně. Řekla mi, že se jmenuje Winifred a že ve Walesu je svatý pramen, který vytryskl tam, kde zemřela mučednickou smrtí. A řekla mi, že když se bratr Columbanus vykoupá ve vodě toho pramene, jistě se uzdraví a nabude opět smyslů. Pak požehnala našemu domu, zmizela v záři světla a já se probudil.

Kapitulou zněl rozčilený šepot mnichů a do něho zazněl v nábožném nadšení převorův hlas: Bratře opate, to je znamení! Máme vytrvat v našem hledání svatých ostatků!

Winifred…, řekl opat s pochybami. Na tuto světici se nemohu upomenout. Ve Walesu je tolik svatých! Jistěže bychom měli poslat bratra Columbana k jejímu prameni, takové znamení zanedbat by byl nevděk. Ale kde se ten pramen vlastně nachází?

Převor Robert se ohlédl po hrstce Velšanů mezi bratry, přičemž rychle přešel bratra Cadfaela, jenž nikdy nebyl jeho oblíbencem; snad kvůli jakési jiskře v očích, a také kvůli příliš světské minulosti. Raději se zadíval na starého bratra Rhyse, téměř senilního, ale co do víry spolehlivého. Ten měl nesmírnou, i když nejistou paměť starců. Bratře, můžeš nám povědět historii téhle svaté a kde se nalézá její pramen?

Stařec si pomalu uvědomil, že se stal středem pozornosti. Byl seschlý a bezzubý jako ptáček a byl zvyklý, že ho každý dobromyslně přehlíží. Začal váhavě, ale když viděl, že jsou na něj upřeny všechny oči, rozehřál se.

Svatá Winifred povídáš, otče? Každý ví o svaté Winifredě. Její pramen najdete podle jména, které dali tomu místu, Holywell, není to daleko od Chesteru. Ale tam ona není. U Holywellu její hrob nenajdeš.

Řekni nám o ní, naléhal převor Robert téměř pokorně, jak byl dychtivý. Vyprávěj nám její příběh.

Stařec vychutnával svou chvilkovou slávu. Svatá Winifred, začal přednášet, byla jediným dítětem rytíře jménem Tevyth, který žil ještě v době pohanské. Ale rytíř i celá jeho domácnost byli obráceni na víru svatým Beunem, jemuž nechali postavit kostel a ubytovali ho ve svém domě. Dívka byla ještě oddanější víře než její rodiče. Zaslíbila se panenskému životu a chodila každý den na mši. Ale jedné neděle se stalo, že onemocněla a zůstala doma, když všichni ostatní šli do kostela. A tu přišel ke dveřím princ té země, Cradoc, královský syn, který se do ní na dálku zamiloval. Neboť dívka byla velmi krásná. Velmi krásná! zdůraznil bratr Rhys a mlaskl. Převor Robert se nad tím viditelně zarazil, ale raději nepřerušoval tok vyprávění. Tvrdil, že je unaven a žíznivý z honu, pokračoval bratr Rhys temně. Žádal o vodu, a dívka ho pustila dovnitř a dala mu napít. A tu, vykřikl Rhys, nahrbil se ve své objemné sutaně a pojednou se vztyčil s energií, kterou by od něho nikdo nečekal, jí začal dobývat a popadl ji do náručí. Takhle! Úsilí, s kterým to předváděl, ho zmohlo, a navíc převor se na něj díval poplašeně; takže se důstojně uklidnil. Čistá panna ho odmítla jemnými slovy a prchla do vedlejší místnosti, tam vylezla na okno, seskočila dolů a utíkala ke kostelu. Ale princ Cradoc, když zjistil, že mu dívka unikla, skočil na koně a jel za ní. Dohnal ji těsně před kostelem a protože se bál, že prozradí jeho zločin, usekl jí mečem hlavu.

Počkal si na projevy zděšení, soucitu a hněvu, a také se mu jich dostalo. Ruce se spínaly v modlitbě a oči byly vyvalené vzrušením.

A takhle přišla ke své smrti a slávě? protahoval bratr Jeroným s nadšením.

Vůbec ne! vyštěkl bratr Rhys. Bratra Jeronýma neměl nikdy rád. Svatý Beuno a celá obec právě vycházeli z kostela a viděli, co se stalo. Světec vraha strašlivě proklel, a ten klesl k zemi a začal tát jako vosk v ohni, až zmizel v trávě. Pak svatý Beuno přiložil uťatou hlavu k dívčinu tělu a maso srostlo. Panna vstala živá a zdravá, a na tom místě vytryskl pramen.

Čekali očarovaně, co bude dál, ale Rhyse to po její smrti přestalo zajímat.

A co bylo potom? Co udělala svatá se svým novým životem?

Vydala se na pouť do Říma, pokračoval bratr Rhys lhostejně, a tam se zúčastnila velkého synodu svatých a byla ustanovena za převorku obce svatých panen v Gwytherinu u Llanrwstu. A tam žila mnoho let a způsobila za života mnoho zázraků. Jestli to ovšem byl život? Vždyť už byla jednou mrtvá. Když umřela podruhé, bylo to tam. Tenhle zbytek života ho už nezajímal, pokrčil nad tím rameny. Dívka mohla mít prince Cradoka a nechala ho, zřejmě se hodila jen za převorku pro hrstku panen, a nic dalšího se o ní nedalo říci.

A tam v Gwytherinu je pohřbená? vyptával se dále převor. A děly se po její smrti další zázraky?

Říkalo se to. Ale už je to dávno, co jsem o ní neslyšel. A taky jsem tam už dlouho nebyl.

Převor Robert se tyčil ve slunečních paprscích, které pronikaly mezi pilíři kapitulního domu, a obracel zářící tvář k opatu Heribertovi.

Otče opate, nezdá se vám, že naše zbožné hledání patrona velké moci a svatosti je řízeno vyšší mocí? Tato něžná svatá nás navštívila osobně, ve snu bratra Jeronýma, a kyne nám, abychom jí přivedli k uzdravení nemocného bratra. Nemůžeme snad doufat, že povede další naše kroky? Přijme-li opravdu naše modlitby a uzdraví bratra Columbana na duchu i na těle, cožpak nemůžeme doufat, že přijde osobně mezi nás a zůstane zde s námi? Nemůžeme snad pokorně prosit církev o dovolení přenést její ostatky, abychom je vhodně umístili tady v Shrewsbury? K velké slávě a lesku našeho domu!

A převora Roberta! šeptl bratr Jan Cadfaelovi do ucha.

Zdá se opravdu, že nám prokázala přízeň, připustil opat Heribert.

Takže, otče, dovolíte mi poslat bratra Columbana s bezpečným doprovodem do Holywellu? Hned dnes?

Udělej to, svolil opat, a my se všichni budeme za něj modlit, aby se vrátil jako posel svaté Winifredy, zdráv a vděčný.

A tak se vydali na cestu. Postižený mladík, který dosud mluvil z cesty a blábolil nesrozumitelně pro sebe, byl vyvezen z brány hned po obědě na mule s vysokým ochranným sedlem, aby nespadl, kdyby ho znovu popadl záchvat, a s bratrem Jeronýmem a svalnatým laickým bratrem po obou stranách, aby ho v případě potřeby podepřeli. Columbanus se rozhlížel velkýma dojemnýma dětinskýma očima a zdálo se, že nikoho nepoznává, třebaže se nechává důvěřivě vést.

Docela rád bych se byl podíval do Walesu, řekl bratr Jan toužebně, dívaje se za nimi, když zahnuli za roh a zmizeli u mostu přes Severn. Jenomže já bych asi neměl to pravé vidění. Jeroným na tohle bude lepší.

Hochu, hochu, z tebe se stává každý den větší bezvěrec, poznamenal bratr Cadfael dobromyslně.

Vůbec ne! Na svatost té dívky a její zázraky věřím jako každý druhý. Je známo, že svatí mají moc pomáhat nám a žehnat, a jistě mají také dobrou vůli. Ale když má ten správný sen věrný pes převora Roberta, tak mě nutíte, abych věřil na jeho svatost, ne její! A ostatně, není její přízeň dostatečným požehnáním? Nevím, proč chtějí ještě vykopávat její ubohé kosti. To mi připadá jako v márnici, ne v kostele. A navíc – vy si myslíte přesně totéž, dodal pevně a hleděl staršímu bratrovi do očí.

Kdybych chtěl slyšet svou ozvěnu, odvětil bratr Cadfael, aspoň promluvím první. Pojď raději zrýt ten dolní záhon, abychom tam zasadili kapustu.

Výprava do Holywellu byla pryč pět dní a vrátila se k večeru v pěkné spršce deště a celá rozzářená. Když vjížděli na nádvoří, všichni se hlasitě modlili. Uprostřed jel bratr Columbanus, vzpřímený, ušlechtilý a při vší pokoře rozradostněný. Tvář měl jasnou a čistou a oči plné údivu a pochopení. Jakživ nikdo nevypadal rozumněji nebo zdravěji, o padoucí nemoci opravdu nemohlo být ani řeči. Šel hned do kostela a poděkoval na kolenou Bohu a svaté Winifredě. Od oltáře šli všichni tři bratři do opatova příbytku ohlásit se, jak jim velela povinnost, a také u převora a podpřevora.

Otče, začal bratr Columbanus dychtivě a radostně, nedokážu správně říci, co se se mnou stalo, protože o tom vím méně než tihle dva, kteří o mě pečovali, když jsem blouznil. Vím jen, že mě odvedli jako ve zlém snu, nevěděl jsem, co se se mnou děje nebo co mám dělat. A najednou jako když se vzbudím z noční můry do jasného rána a do jarního světa, stál jsem nahý v trávě vedle studně a tito dobří bratři na mě lili vodu, která mě při dotyku uzdravovala. Poznal jsem sebe i je, a jen jsem se divil, kde to jsem a jak jsem se tam dostal. Což mi rádi řekli. A pak jsme všichni šli s lidmi z vesnice zpívat mši v malém kostelíku, který stál nedaleko studně. Nyní vím, že za své uzdravení vděčím zásahu svaté Winifredy a ctím ji a děkuji jí z celého srdce, stejně jako Bohu, který způsobil, že se nade mnou smilovala. Zbytek vám řeknou tito bratři.

Laický bratr byl velký, mlčenlivý a unavený – to on zastal během cesty všecku práci – a teď už měl té záležitosti pomalu dost. Kde bylo vhodné, přisvědčoval ostatním, ale vlastní vyprávění ponechal v obratné péči bratra Jeronýma, který se do toho s chutí dal. Vykládal, jak přivezli pacienta do vsi Holywellu a poprosili vesničany o pomoc a radu, a jak ti jim ukázali, kde povstala svatá po svém mučednictví ze země. Na tom místě pak vytryskl stříbrný pramen, který je tam dodnes, nyní opatřen kamennou nádržkou, zachycující svatou vodu. Tam zavedli blouznícího Columbana, svlékli ho z kutny, košile a spodků a nalili na něj posvátnou vodu. Columbanus se okamžitě narovnal, zvedl ruce v modlitbě a děkoval za navrácení rozumu. Potom se jich udiveně ptal, jak se tam dostal a co se s ním stalo, a byl velmi pokořen a potěšen tím vším a vděčný své zachránkyni, jejíž zásluhou nabyl zase zdraví.

A otče, ti lidé tam nám řekli, že svatá je opravdu pohřbená v Gwytherinu, kde zemřela po dokončení svého zbožného poslání, a že tam, kde leží, se událo mnoho zázraků. Ale říkali také, že její hrob je po té dlouhé době zanedbaný a málo se o něm ví, a je docela možné, že ona sama touží po větší pozornosti; že by chtěla být někde, kam by chodili poutníci, kde by si jí vážili a kde by měla víc možnosti rozdávat svou milost a požehnání lidem v nouzi.

Mluvíš moudře, protože jsi byl přítomen zázraku, odpověděl převor Robert, plný síly a moci, ve chvíli, kdy se mu splnil sen. Mluvíš tak, jak to cítím sám, když tě poslouchám. Svatá Winifred nás jistě volá ke své záchraně, stejně jako ona zachránila bratra Columbana. Mnozí mají zapotřebí její dobroty jako my, a nevědí o ní. V našich rukách by byla povýšena, jak si zaslouží, a ti, kteří ji potřebují, by věděli, kde ji hledat. Modlím se za to, abychom se mohli dát na tu zbožnou výpravu, k níž nás povolává. Otče opate, dejte mi souhlas, abych požádal církev o dovolení a přivezl tu blaženou paní k nám domů, aby spočívala mezi námi a byla naší největší pýchou. Neboť já věřím, že je to její vůle a že nám to přikazuje.

Ve jménu Božím, řekl opat Heribert zbožně, souhlasím s tímto plánem a prosím nebe o požehnání!

On to měl všecko připravené napřed, poznamenal bratr Jan nad záhonem máty, napůl závistivě a napůl uštěpačně. To bylo jenom na oko, všechen ten údiv a nadšení, a ty otázky, kdo to je svatá Winifred a kde ji hledat. Všecko to dávno věděl. Předem si ji vybral ze zapomenutých svatých ve Walesu, protože se mu nejspíš zdálo, že ta bude nejlehčeji k mání a že s ní dojde největší slávy. Ale muselo se to stát zázračným způsobem. Zázraky se budou dít stále znova, dokud je bude potřebovat, aby mu uhladily cestu, než to děvče dostane bezpečně sem, a získá tím věhlas. Je to velký podnik a on s ním chce vyšplhat vysoko. Takže začal s viděním a zázračným uzdravením a s boží milostí, která vede jeho kroky. Je to jasné jak nos mezi očima.

To chceš říci, namítl bratr Cadfael mírně, že je v tom bratr Columbanus zapleten stejně jako bratr Jeroným a že ten záchvat byl taky podvod? To bych si musel být moc jistý odměnou v nebi, abych si kvůli tomu rozbíjel čelo o dlažbu, jen abych převoru Robertovi opatřil zázrak.

Pravda, řekl zamyšleně. Asi bychom s věcmi měli trochu pohnout. Aby si ve Walesu nemysleli, že Jeroným je to nejlepší, co může Shrewsbury nabídnout!

Jenže, otče, všichni se za pluh nehodíme. Někteří se možná hodí k jiné práci.