Zvierací záchranári
Stratený muflónik

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.albatrosmedia.sk

Jana Olivová

Zvierací záchranári – Stratený muflónik – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2024

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Pre Ondra, ktorý má nevďačnú úlohu ťahať ma zo sveta kníh späť do reality.

Knihomoľ Tomáš

Tomáš odložil knihu a zhlboka si vydýchol. Fíha, to teda bola parádna jazda! Práve čítal Robinsona Crusoea a bol úplne unesený osudom úbohého stroskotanca. Čítanie miloval, a najmä dobrodružné príbehy, ktoré ho zaujímali zo všetkých najviac. Vďaka tomu sa mohol vcítiť do úloh neohrozených bojovníkov, rytierov, pirátov i kráľov. Alebo stroskotancov na opustenom ostrove.

Práve sa dostal k časti, kde Robinson zúfalo hľadá prameň, aby neumrel od smädu, a v tej chvíli si uvedomil, že ani on celé popoludnie nič nepil. Rýchlo vybehol z izby a po schodoch zamieril dolu do kuchyne, aby sa napil domácej limonády.

„Ale, ale, kto sa to sem prišiel na nás pozrieť?“ ozval sa od jedálenského stola tato a posunul si na nose okrúhle okuliare. Práve si s mamičkou užívali tradičnú nedeľnú partiu žolíka a podľa jeho úsmevu sa zdalo, že vyhráva. „Žeby náš stratený syn?“

Chlapec, s jednou rukou natiahnutou k chladničke, sa zarazil. „Stratený?“ Nechápavo zvraštil čelo a otočil sa k rodičom.

„Predsa večne stratený v knihách, v ríši rôznych príbehov,“ spýtavo vytiahla obočie mamička. „Už sme sa obávali, či si nájdeš cestu späť do ríše nás obyčajných smrteľníkov.“

Tomáš sa zaškľabil. Bol zvyknutý, že pre jeho lásku ku knihám si z neho rodičia uťahovali. Mamička mu žartom hovorievala ty náš malý knihomoľ a tatko občas utrúsil niečo v tom zmysle, že je lepšie šatiť a živiť celú armádu, než kupovať knižky jednému Tomášovi, ale zakaždým tieto svoje vyhlásenia doplnil úsmevom a žmurknutím, takže Tomáško si z toho nič nerobil. Dobre vedel, že rodičia sú radi, že svoj voľný čas netrávi sledovaním videí v mobile alebo hraním počítačových hier, aj keď by sa ešte viac tešili, keby občas vystrčil nos z kníh a našiel si vonku kamarátov.

„Nechceš si s nami zahrať karty?“ spýtal sa tato a s nádejou ukázal na voľnú stoličku vedľa seba.

Tomáš pokrútil hlavou a vytiahol z chladničky džbán so svojou obľúbenou citronádou, aby si nalial do pohára. „Nehnevajte sa, ale nemám čas. Robinson práve preskúmava ostrov a je to šialene napínavé, takže…“

„… takže tvoji úbohí opustení rodičia si ako zvyčajne budú musieť vystačiť sami so sebou,“ dokončila vetu mamička.

V tej chvíli však už bol Tomáš duchom znova na Robinsonovom ostrove, a tak si ani nevšimol, ako sa na seba rodičia významne pozreli. Opatrne vzal pohár do oboch rúk, aby limonádu cestou nerozlial, a zamieril po schodoch späť do svojho knižného kráľovstva.

Len čo sa za ním zavreli dvere, mamička si povzdychla: „Takto to s ním už ďalej ísť nemôže. Takmer polovica prázdnin je fuč, vonku je krásne počasie a Tomáško celý deň len sedí doma a číta si. Veď si leto vôbec neužije.“

„To máš pravdu,“ prikývol tato a pošúchal si nos, „ale čo s tým narobíme? Na akýkoľvek program, čo mu ponúkneme, je jeho odpoveď vždy nie. Odmietol letný tábor. Nechce si ísť zahrať futbal na ihrisko, nechce sa mu ísť bicyklovať ani na žiadny výlet, dokonca odmietol ísť s nami do mesta na zmrzlinu… Naozaj sme už vyskúšali všetko možné.“

Mamička si ťukla prstom na čelo a potom sa jej rozžiarili oči, ako vždy keď dostala dobrý nápad. „Nám možno vraví nie,“ vyslovila s lišiackym úsmevom, „ale viem o niekom, koho určite neodmietne.“

Nečakaná návšteva

Uplynuli ďalšie dva dni, počas ktorých sa Tomáš vynoril zo svojej izby iba vtedy, keď ho rodičia zavolali jesť alebo keď sa musel ráno a večer umyť v kúpeľni. Robinsonov strastiplný príbeh medzitým vystriedalo putovanie hobita Bilba Bublíka, ktoré Tomáša úplne pohltilo. Tak sa sústredil na dej knihy, že takmer prepočul aj zvonček pri dverách, ktorý sa rozdrnčal v chodbe.

Kto to len môže byť? pomyslel si zvedavo a vystrčil hlavu z dverí svojej izby.

„Maťo, tak rada ťa vidím!“ doľahol k nemu od vchodových dverí nadšený mamičkin hlas, ku ktorému sa vzápätí pridal aj tatov.

„Vitaj, švagrík! Veľmi sa tešíme, že si dorazil.“

„Pre rodinu čokoľvek,“ ozval sa veselý smiech a Tomáš bleskurýchlo vyštartoval z izby dole po schodoch.

Maťo! Takto nahlas sa smeje iba mamin mladší brat. Lenže čo tu robí? Strýko k nim vždy chodil na Vianoce alebo na niečie narodeniny, ale cez prázdniny nikdy. Väčšinu leta trávil na cestách po svete – lozil po horách, potápal sa v tropických moriach alebo splavoval divoké rieky… Mamička o ňom hovorievala, že je dobrodruh, ktorý ani chvíľku neobsedí, a strýkove príbehy Tomáš hltal ako tie najnapínavejšie romány. Čo ho k nim teraz, uprostred leta, priviedlo?

Tomáš sa prirútil ako veľká voda, a len čo sa ocitol na chodbe, vrhol sa strýkovi do náruče. „Maťo!“ radostne vykríkol. „Čo tu robíš?“

„Prišiel som sa pozrieť na svojho obľúbeného synovca,“ zasmial sa Maťo a snažil sa udržať rovnováhu, pretože Tomáš ho takmer zrazil z nôh. „A vidím, že je z neho už poriadny chlap.“

Chlapec sa začervenal. Od minulých Vianoc, keď sa videli naposledy, naozaj poriadne vyrástol a zosilnel. Rýchlo si uhladil tmavé kučery, ktoré sa mu pri šprinte dole schodmi rozstrapatili, a zvedavo sa pozrel na strýka.

„Nemal si byť náhodou tento mesiac niekde v horách? V Himalájach?“ spýtal sa a zdvihol obočie.

„Nie, nie, to rozhodne chcem!“ vyhŕkol Tomáš, až sa všetci dospelí naraz rozosmiali.