Barbara and Allan Pease

WHY MEN DON’T LISTEN AND WOMEN CAN’T READ MAPS

Copyright © 1999 by Allan Pease

All rights reserved

Published by agreement with PEASE INTERNATIONAL PTY LTD. AUSTRALIA, c/o Dorie Simmonds Agency Ltd.

Translation copyright © 2000, 2012 by Marta Rottová

ISBN 978-80-242-9918-1

Obsah

Poděkování

Úvod

1. kapitola Stejný druh, jiné světy

2. kapitola Dává to smysl

3. kapitola Vše je v mozku

4. kapitola Mluvení a naslouchání

5. kapitola Prostorové schopnosti – mapy, cíle a parkování

6. kapitola Myšlenky, postoje, emoce a jiné katastrofy

7. kapitola Náš chemický koktejl

8. kapitola Muži jsou muži... Ale ne vždy

9. kapitola Muži, ženy a sex

10. kapitola Flirtování – metody, které přinášejí výsledky

11. kaitola Manželství, láska a romantika

12. kapitola Cesta k odlišné budoucnosti

Literatura

Poděkování

Rádi bychom poděkovali následujícím osobám, které přímo, nepřímo, či dokonce nevědomky napomohly vzniku této knihy, jsou to:

Ray a Ruth Peasovi, Bili a Beat Suterovi, Alison a Mike Tilleyovi, Jaci Eliottová, Stella Brocklesbyová, Paula Thompsonová, Natasha Thompsonová, Col a Jill Hasteovi, dr. Desmond Morris, prof. Detlef Linke, Carole Tonkinsonová, prof. Alan Garner, Bronia Szczygielová, John a Sue Macintoshovi, Kevin Austin, dr. John Tickell, dr. Rosie Kingová, dr. Barry Kitchen, Diana Ritchieová, Cadbury Schwepps, Amanda Goreová, Esther Rantzenová, Melissa, Cameron a Jasmine Peaseovi, John Fenton, Adam Sellars, Gary Skinner, Mike a Carol Peasovi, Andy Clarke, Len a Sue Smithovi, dr. Dennis Waitley, Fiona a Michael Hedgerovi, Christine Maherová, Ray Martin, dr. Rudi Brasch, Michael Kely, prof. Stephen Dain, Christine Craigieová, dr. Themi Garagounas, prof. Dennis Burnham, prof. Barbara Gillhamová, Bryan Cockerill, Leanne Wilson, Geoff Arnold, Lisa Tierneyová, Robyn McCormick, Kerri-Anne Kennerleyová, Geoff Birch, Jonathan Norman, Marie Ricotová, Jill Bettová, Glen Harrison, Julie Fenton, Nick Symons, Peter a Hillary Westwoodovi, Richard a Linda Dennyovi, Sheila Watson-Challisová, Angela Watson-Challisová, Simon Howard, Simon Timothy Lee, Tom Kenyon-Slaney, Tony a Patrica Earlovi, Darley Anderson, Sue Irvinová, Leanne Christie, Anita a Dave Kiteovi, Barry Toepher, Bert Newton, Brendan Walsh, Carrie Siipolová, Debbie Tawseová, Celia Barnesová, Christine Petersová, Hannelore Federspielová, David a Jan Goodwinovi, Eunice a Ken Wordenovi, Frank a Cavill Boggsovi, Graham a Tracey Duftyovi, Graham Shields, Grant Sexton, Kaz Lyon, Barry Markoff, Peter Risetti, Max Hitchins, Debbie Mehrtensová, Jack a Valerie Collisovi, Allison a John Allansonovi, John Hepworth, Pru Wattsová, Michael a Sue Rabbitovi, Michael a Sue Burnettovi, Michael a Kaye Goldringovi, Mike Schoettler, Peter a Jill Gosperovi, Rachel Jonesová, Ros a Simon Towsendovi, Sussan Hawryluková, Sue Williamsová, Terry a Tammy Butlerovi, W. Mitchell, Walter Dickman, Bea Pullarová, Alan Collinson, Luke Causby, Russell Jeffery, Sandra a Loren Wattsovi, Katrina Flynnová, Luke Causby, Peter Draper, Scott Gilmour, Janet Gilmourová, Lisa Petrichová, Geoff Weatherburn, Dawn Eccles-Simkinsová, David Orchard, Donn Guthrie.

Úvod

Bylo slunné odpoledne a Bob a Sue se rozhodli, že si společně se svými třemi dospívajícími dcerami vyjedou na nedělní výlet. Bob usedl za volant, Sue vedle něj. Každou chvilku se otáčela dozadu ke svým dcerám a zapojovala se do jejich živého rozhovoru. Bobovi se zdálo, že mluví všechny čtyři najednou. Jejich hovor mu připadal jako zmatený hluk, který nedává vůbec žádný smysl. Nakonec mu došla trpělivost.

„Nemůžete být chvíli potichu?“ utrhl se na ně. Nastalo udivené ticho.

„Proč?“ zeptala se konečně Sue.

„Protože se snažím řídit!“ odpověděl Bob podrážděně.

Všechny čtyři ženy se na sebe vzájemně udiveně dívaly. „Snaží se řídit?“ říkaly jedna druhé.

Nedokázaly vypátrat žádnou spojitost mezi svým rozhovorem a Bobovou snahou o řízení. Bob naopak nemohl pochopit, že všechny čtyři ženy mluví zároveň, občas každá o něčem jiném, a nezdá se, že by některá z nich vůbec poslouchala.

Proč nemohou být potichu a nenechají ho v klidu řídit? Kvůli jejich tlachání zapomněl odbočit z dálnice! Základní problém je prostý: muži jsou jiní než ženy.

Nikoli lepší nebo horší – prostě jiní. Vědci – například antropologové nebo sociobiologové – to vědí již dlouhá léta, ale velmi dobře si uvědomují, že vystoupí-li s tímto poznatkem veřejně, stanou se z nich v dnešním politicky korektním světě vyvrhelové a vyděděnci. V současné společnosti se má za to, že ženy a muži jsou obdařeni stejnými vlohami, schopnostmi a možnostmi. Je paradoxní, že tato víra začala ve společnosti převládat právě v době, kdy věda došla k názoru, že skutečnost je zcela jiná.

Co to pro nás znamená? Především to, že celá současná společnost stojí na velmi tenkém ledě. Přesto je nezbytně nutné porozumět rozdílům mezi muži a ženami – jedině tak můžeme začít stavět na naší společné síle, nikoli na slabých stránkách příslušníků jednoho či druhého pohlaví. Věda o evoluci lidského rodu udělala v poslední době obrovský krok vpřed. Tato kniha staví na jejích poznatcích a ukazuje, jak lze získané vědomosti využít pro pochopení vztahu mezi muži a ženami. Naše závěry budou leckdy kontroverzní, občas i znepokojivé. Poskytnou však nástroj k důkladnému a zevrubnému porozumění mnoha podivným věcem, které se dějí mezi muži a ženami. Kdyby si tak Bob a Sue mohli přečíst tuto knihu dříve, než se vydali na svůj nedělní výlet...

Proč vůbec nebylo snadné napsat tuto knihu

Nad knihou, kterou držíte v ruce, jsme strávili tři roky života a najezdili jsme kvůli ní více než čtyři sta tisíc kilometrů. Provedli jsme výzkum, během něhož jsme přečetli nesčetné články, hovořili s mnoha odborníky a pořádali semináře v Austrálii, na Novém Zélandu, v Singapuru, Thajsku, Hongkongu, Malajsii, ve Velké Británii, Skotsku, Irsku, v Itálii, Řecku, Německu, Holandsku, Španělsku, Turecku, ve Spojených státech, v Jihoafrické republice, Botswaně, Zimbabwe, Zambii, Namibii a Angole.

Mezi nejsložitější problémy, s nimiž jsme se při své práci setkali, patřilo přimět mluvčí veřejných i soukromých organizací, aby nám řekli svůj názor na dané téma. Ženy například tvoří méně než jedno procento všech pilotů na komerčních leteckých linkách. Když jsme o této skutečnosti chtěli hovořit s vysokými úředníky aerolinií, mnozí byli vyděšení, báli se říci svůj názor ze strachu, aby nebyli považováni za sexisty* či nepřátele žen. Častokrát jsme slyšeli slova „bez komentáře“; některé firmy dokonce neváhaly sáhnout až k výhružkám, jež naznačovaly, co se stane, zveřejníme-li v knize jejich jméno. Ženy ve vyšším postavení byly obecně vzato ochotnější, avšak mnohé okamžitě zaujaly obrannou pozici a prováděný výzkum (aniž by věděly, k čemu má vlastně sloužit) považovaly za útok na ženy a feminismus. Některé názory z oficiálních míst – od vedoucích pracovníků firem i univerzitních profesorů – jsme získali jen pod podmínkou, že vyřčené názory nebudeme zaznamenávat. Rozhovory probíhaly za zavřenými dveřmi, ve spoře osvětlených místnostech a se zárukou z naší strany, že v knize nebudou uvedena jména jednotlivců ani názvy organizací. Mnozí zpovídaní lidé měli názory dva: „politicky korektní“ názor pro veřejnost a skutečný názor, který neměl být citován.

Doufáme, že vás tato kniha občas vyprovokuje k zamyšlení a občas překvapí, ale hlavně že vám bude od začátku do konce připadat zajímavá. Je sice postavena na poznatcích vědy, ale psali jsme ji jazykem každodenního života, který se pohybuje v široké škále mezi lehce úsměvným a vysloveně humorným. Našim cílem je pomoci vám, čtenářům, naučit se více o sobě i o příslušnících druhého pohlaví. V důsledku tohoto poznání se vaše komunikace a vzájemný vztah stanou bohatšími, radostnějšími a uspokojivějšími.

Tato kniha je věnována všem ženám a mužům, kteří si někdy v životě ve dvě hodiny ráno rvali vlasy a směrem ke svým partnerům pronesli tuto větu: „Proč to nemůžeš pochopit?“ Mnohé vztahy končí špatně, protože muži nechápou, proč se ženy nemohou chovat více jako muži, a ženy očekávají, že jejich muži se budou chovat stejně jako ony. Kniha, kterou držíte v ruce, vám pomůže vyrovnat se s odlišností příslušníků druhého pohlaví a porozumět sami sobě. Pomůže vám i k tomu, abyste vedli šťastnější, zdravější a harmoničtější život.

Barbara a Allan Peasovi

* Sexista je člověk, který má sexistické názory nebo chování. Sexismus je pocit nadřazenosti jednoho pohlaví nad druhým a z toho vyplývající jednání (pozn. překl.).

1. kapitola
Stejný druh, jiné světy

Muži a ženy jsou odlišné bytosti. Ne lepší anebo horší – prostě jen jiné. Jediná věc, kterou mají společnou, je fakt, že náležejí ke stejnému živočišnému druhu. Žijí však v jiných světech, vyznávají jiné hodnoty, a v důsledku toho stanovují jiná pravidla.

Všichni to vědí, ale jen velmi málo lidí, zejména mužů, je ochotno něco takového připustit. V tomto případě je však pravda rozhodně někde venku.*

Sledujme důkazy. V zemích západního světa končí rozvodem každé druhé manželství a i ty nejvážnější vztahy se hroutí dříve, než se stanou dlouhodobými. Muži i ženy všech kultur, barev pleti i vyznání obviňují z rozvodů a rozchodů partnerčiny (partnerovy) názory, chování, postoje a myšlenky.

* Pravda je někde venku (The truth is out there) je známá věta z úvodních titulků amerického seriálu Akta X (pozn. překl.).

Některé rozdíly jsou očividné

Jde-li muž na toaletu, jde tam obvykle za jedním a jediným účelem. Ženy používají toaletu rovněž jako místo odpočinku, konverzace, případně i terapie. Neznámé ženy, které se potkají na toaletě, z ní mohou vyjít jako nejlepší přítelkyně a celoživotní kamarádky. Všichni bychom ovšem okamžitě pojali jistá podezření, kdybychom zaslechli, jak nějaký muž říká: „Hej, Franku, jdu na toaletu – jdeš se mnou?“

Muži se chápou dálkového ovládání televize a přepínají kanály; ženy se zase klidně dívají i na reklamy. Jsou-li muži ve stresové situaci, pijí alkohol a útočí na cizí státy; ženy jedí čokoládu a nakupují.

Ženy kritizují muže, protože jsou necitliví, nepozorní, neposlouchají, nejsou vřelí a soucítící, nemluví, nedávají dostatečně najevo svou lásku, nezáleží jim tolik na vztazích, spíše než o milování stojí o sex a nechávají zvednuté sedátko na toaletě.

Muži kritizují ženy, protože špatně řídí auto, nevyznají se v silničních ukazatelích, převracejí mapu vzhůru nohama, mají špatný orientační smysl, mluví příliš dlouho, aniž by se dostaly k jádru věci, neprovokují je dostatečně často k sexu a nechávají spuštěné sedátko na toaletě.

Muži nikdy nemohou najít své věci, ale sbírku cédéček mají uspořádanou podle abecedy. Ženy vždycky najdou zapomenuté klíče od auta, ale jen zřídkakdy nejkratší cestu k cíli. Muži se o sobě domnívají, že z obou pohlaví jsou oni tím rozumnějším. Ženy však vědí, že tím rozumnějším pohlavím jsou právě ony.

Kolik mužů je potřeba k výměně roličky toaletního papíru?

Není známo.

Něco takového se nikdy nestalo.

Muži se diví, když žena vejde do místnosti plné lidí a okamžitě komentuje každého přítomného.

Ženy nemohou uvěřit, že muži jsou opravdu tak nevšímaví. Muži nechápou, že žena nevidí červené světýlko na palubní desce auta signalizující, že dochází olej, ale všimne si, že v temném zákoutí vzdáleném padesát metrů leží špinavá ponožka. Ženy přivádí k šílenství muž, který spolehlivě s pomocí zpětného zrcátka zaparkuje auto na minimálním prostoru, ale v ledničce nemůže najít máslo.

Pokud žena řídí auto a zabloudí, zastaví a zeptá se na cestu. Pro muže by to bylo ponižující. Muž bude hodiny a hodiny jezdit kolem dokola a bude říkat věci jako: „Objevil jsem novou cestu,“ anebo „Tuhle benzínovou stanici poznávám!“

Specializace podle typu práce

Muži a ženy se vyvíjeli rozdílně z nutnosti. Muži lovili, ženy sbíraly. Muži ochraňovali, ženy živily. V důsledku této pracovní specializace se jejich tělo i mozek začaly vyvíjet zcela odlišně.

Tělesná schránka se měnila v souladu s požadavky, jež na ni byly kladeny. Totéž platí o mozku. Mužská postava se postupně stávala vyšší a mohutnější než postava většiny žen. Jejich mozek se vyvíjel tak, aby mohli co nejlépe plnit své poslání. Ženy byly většinou spokojeny s tím, že mužům poskytují útočiště po lovu a hlídají v jeskyni oheň. Jejich mozek se rovněž vyvíjel tak, aby pomáhal naplnit toto životní poslání.

Struktura mozku mužů a žen se tedy v průběhu milionů let vyvíjela odlišně. V současné době víme, že příslušníci obou pohlaví zpracovávají informace různým způsobem. Muži i ženy jinak uvažují, věří v odlišné věci, jinak vnímají, mají jiné priority a způsoby chování.

Předstírat, že tomu tak není, znamená říkat si po celý život o bolavé srdce, chaos a ztrátu iluzí.

Tvrzení o stereotypu

Na sklonku osmdesátých let vědci provedli značné množství výzkumů zaměřených na rozdílnosti mezi příslušníky obou pohlaví a na způsob fungování mužského a ženského mozku. Vůbec poprvé jsme díky moderní počítačové technice mohli důkladně prozkoumat, jak pracuje „živý“ mozek. Tento pohled do rozlehlých končin lidské mysli nám umožnil formulovat mnohé odpovědi na otázky týkající se rozdílů mezi příslušníky obou pohlaví. Závěry citované v této knize pocházejí z výzkumů přírodovědných, medicínských, psychologických a sociologických; všechny se shodují na jedné věci: muži a ženy jsou rozdílní. Téměř po celé dvacáté století byla tato rozdílnost vysvětlována odlišnými sociálními podmínkami: tím, kým jsme, jsme díky postoji svých rodičů a učitelů, kteří zase svým chováním odráželi postoje svého okolí. Děvčátka se oblékají do růžového a hrají si s panenkami; chlapci mají modré oblečení, hrají si s vojáčky a dostávají fotbalové dresy. S holčičkami se dospělí mazlí a chovají je; kluci dostávají herdu do zad a nesmí se rozplakat. Až donedávna se mělo za to, že dítě se narodí s myslí čistou jako nepopsaný list papíru, který posléze popisují jeho blízcí. Biologie nám však poskytla důkazy, které svědčí o opaku. Přesvědčují nás o tom, že za naše postoje, reakce, přání a chování vůbec mohou hormony a naprogramování našeho mozku. Znamená to, že i kdyby chlapci a dívky vyrůstali na opuštěném ostrově, bez rodičů a jejich výchovy a bez organizované společnosti, dívky by se přátelily, vzájemně by se dotýkaly a hrály by si s panenkami, kdežto chlapci by spolu fyzicky i mentálně soutěžili a vytvářeli by skupinky s jasnou hierarchií.

Prenatální naprogramování našeho mozku

a vliv hormonů určují způsob našeho myšlení a chování.

Později uvidíte, že způsob naprogramování mozku a vliv hormonů jsou dva faktory, které do značné míry určují, jak budeme myslet a jak se budeme chovat, a to dlouho předtím, než se narodíme. Naše instinkty jsou jednoduše geny, které řídí, jak se za daných podmínek budeme chovat.

Jde o spiknutí mužů?

Od šedesátých let dvacátého století existuje ve společnosti mnoho nátlakových skupin, které se nás snaží přimět k odhození našeho biologického dědictví. Tyto nátlakové skupiny prohlašují, že vlády i systémy víry a vzdělávání podporují spiknutí mužů, jehož cílem je přemoci ženy a udržovat je v podřízeném postavení. Jedním ze způsobů udržování této podřízenosti žen bylo jejich neustálé těhotenství.

Jistě, z ohlédnutí do minulosti se zdá, že je to pravda. Ale je třeba položit si následující otázku: je-li pravda, že mezi muži a ženami nejsou rozdíly, jak tvrdí tyto skupiny, jak je možné, že muži dosáhli své naprosté nadvlády nad světem? Studie o fungování mozku nám nyní poskytly mnohé odpovědi. Příslušníci obou pohlaví jsou rozdílní. Muži a ženy by si měli být rovni ve svých právech a příležitostech k rozvoji veškerých svých možností, ale svými vrozenými a přirozenými schopnostmi se rozhodně liší. Zda jsou si ženy a muži rovni, to je otázka politická či morální; zda jsou stejní, to je otázka vědecká.

Rovnost mužů a žen je otázka politická a morální;

podstatný a základní rozdíl má povahu vědeckého faktu.

Ti, kteří se vzpírají myšlence, že biologické danosti ovlivňují naše chování, tak často činí s nejlepšími úmysly, neboť chtějí oponovat sexistickým názorům. Zaměňují však pojmy rovnost a stejnost, jež označují zcela odlišné skutečnosti. V této knize se dočtete o vědeckých poznatcích, které potvrzují, že muži a ženy jsou fyzicky i mentálně hluboce rozdílní – rozhodně nejsou stejní.

Prostudovali jsme výzkumy významných paleontologů, etnologů, psychologů, biologů a neurologů. Rozdíly mezi fungováním ženského a mužského mozku jsou nyní zcela jasné a prokazatelné, prosté všech předsudků a pochybností.

Při četbě knihy se možná pozastavíte nad uvedeným rozdílem mezi muži a ženami a řeknete si: „Ne – to o mně neplatí, tohle já nedělám.“ Možná že ne. V knize se zabýváme průměrným mužem a průměrnou ženou, tedy chováním většiny žen a většiny mužů po většinu času a ve většině situací. „Průměrný“ znamená asi toto: Jste-li v místnosti plné lidí, povšimnete si, že muži jsou vyšší a mohutnější než ženy: průměrně o sedm procent vyšší a o osm procent mohutnější. Nejvyšší či nejmohutnější osobou v místnosti může být žena, ale muži jsou většinou vyšší a mohutnější než ženy. Nejmohutnější a nejvyšší osoby uvedené v Guinnessově knize rekordů jsou bez výjimky muži. Nejvyšším člověkem na světě, o němž existuje záznam, byl Robert Peshing, který měřil dva metry sedmdesát devět centimetrů. Nejvyšším člověkem v roce 1988 byl Alan Channa z Pákistánu, který měřil dva metry a třicet jedna centimetrů. Knihy popisující dějiny jsou plné „Velkých Janů“ a „Malých Mařenek“. To není sexismus – to je fakt.

O názoru autorů

Četba této knihy může v některých čtenářích vzbudit zlost či hněv, v jiných třeba domýšlivé pocity. Je tomu tak proto, že každý člověk byl v menší či větší míře obětí idealistické filozofie tvrdící, že ženy a muži jsou stejní. Vyjasněme si nyní, jaký názor zastávají autoři této knihy.

Psali jsme knihu s cílem pomoci vám zlepšit vztahy k příslušníkům obou pohlaví. Domníváme se, že muži a ženy by měli mít stejnou příležitost věnovat se profesní dráze v jakékoli oblasti, kterou si zvolí, a že stejně kvalifikovaní lidé by za stejné úsilí měli být odměňováni stejně.

Rozdílnost není protikladem rovnosti. Rovnost znamená svobodnou volbu dělat to, co chceme; rozdílnost znamená, že muži a ženy nemusí nutně chtít dělat totéž.

Naším cílem je objektivní pohled na vztahy mužů a žen. Chceme objasnit dějiny, význam a důsledky těchto vztahů a popsat metody a strategie vedoucí ke šťastnějšímu a uspokojivějšímu způsobu života. Nechceme se okolo sebe ohánět domněnkami či politicky korektními frázemi. Vypadá-li však něco jako kachna, vydává to zvuky jako kachna, chodí to jako kachna a máme-li dostatek důkazů svědčících o tom, že to kachna je, nazveme to kachnou, a ne jinak.

Shromážděné důkazy svědčí o tom, že obě pohlaví jsou přirozeně náchylná chovat se rozdílným způsobem. Netvrdíme, že muži či ženy jsou omezeni jen na určité chování anebo že se určitým způsobem chovat mají.

Příroda versus výchova

Melisse se narodila dvojčata, holčička a chlapec. Holčička jménem Jasmine ležela pod růžovou přikrývkou a chlapec Adam ležel pod modrou. Jasmine dostala od příbuzných měkké a chlupaté hračky, Adam dostal na hraní malý fotbalový míč a malinký fotbalový dres. Na Jasmine všichni vrkali, žvatlali a šišlali, říkali jí, že je krásná a úžasná. Z postýlky ji však zvedaly a chovaly ji téměř výhradně ženy. Mužští návštěvníci většinou zaměřovali svou pozornost na Adama. Mluvili na něj znatelně víc nahlas, šťouchali ho do bříška, vyhazovali ho do vzduchu a předpovídali mu budoucnost fotbalového hráče.

Tento scénář je jistě každému dobře známý. Vzbuzuje v nás otázku: je toto chování dospělých lidí podmíněno biologicky, nebo je to naučené chování přenášené z generace na generaci? Je ovlivněno přírodou, nebo výchovou?

Téměř po celé dvacáté století se psychologové a sociologové domnívali, že většina našeho chování a většina našich přání je ovlivněna a podmíněna faktory společenskými a faktory našeho životního prostředí. Víme, že výchova a péče je naučené chování – adoptivní matky, ať už lidské, či opičí, se většinou o své potomky starají vynikajícím způsobem. Vědci na druhé straně argumentují, že velký vliv mají hormony a biologické a chemické faktory. Od roku 1990 disponuje věda ohromujícím množstvím důkazů, které svědčí o tom, že náš mozek je již ve chvíli našeho narození do značné míry určitým způsobem „naprogramovaný“. Naše chování, názory a priority ještě i dnes „předepisuje“ skutečnost, že muži byli obvykle lovci a ženy pečovatelkami. Významná studie uskutečněná na Harvardově univerzitě ukázala, že k malým holčičkám a chlapcům se nejen chováme jinak, ale že užíváme i jiných slov. Děvčátkům něžně říkáme: „Jsi tak roztomilá,“ „Ty jsi malý miláček,“ „Jsi krásná malá holčička.“ Ke chlapečkům mluvíme hlasitěji a říkáme: „Ty jsi ale velký kluk!“ „Ty máš ale sílu!“

Skutečnost, že děvčátkům dáváme na hraní panenky a chlapečkům vojáčky a fotbalisty, však nevytváří jejich chování; pouze ho zvýrazňuje a posiluje. Studie uskutečněná na Harvardově univerzitě prokázala, že rozdílné chování dospělých k dívkám a chlapcům pouze zdůraznilo již existující rozdíly. Dáte-li kachnu do vody, začne plavat. Podíváte-li se pod hladinu, zjistíte, že má na nohách plovací blány. Budete-li se zabývat mozkem kachny, zjistíte, že je od počátku vybaven „programem k plavání“. Ponoření kachny do vody nezpůsobí, že začne plavat; je to jen situace, ve které se právě nachází.

Výzkumy dokazují, že jsme spíše výsledkem svých biologických daností než obětí společenských stereotypů. Jsme rozdílní, protože naše mozky jsou naprogramovány rozdílným způsobem. V důsledku tohoto rozdílného naprogramování vnímáme svět různým způsobem a různé jsou i naše hodnoty a priority. Nedá se říci, že jsou lepší či horší – jsou prostě různé.

Průvodce lidmi

Tato kniha je jako průvodce, který se používá při návštěvě cizí země či odlišné kultury. Dočtete se v něm o místní hantýrce, způsobu řeči, signálech řeči těla a dozvíte se, proč jsou obyvatelé daného místa právě takoví, jací jsou.

Mnozí turisté cestují do cizích zemí, aniž by si přečetli podobného průvodce. Jsou pak často kritičtí anebo ustrašení, protože místní obyvatelé nemluví česky či anglicky a nejedí knedlíky či hamburgery. Chcete-li mít ze setkání s odlišnou kulturou příjemné zážitky a užitečné zkušenosti, musíte nejprve pochopit její dějiny a vývoj. Poté se musíte naučit nejdůležitější věty místního jazyka a okusit životní styl tamních obyvatel. Jedině tak získáte bezprostřední zkušenost a hlubší porozumění pro danou kulturu. Nebudete vypadat, mluvit a jednat jako turista – tedy jako člověk, pro něhož by bylo stejně užitečné, kdyby zůstal doma a o cizích zemích pouze přemýšlel.

Tato kniha vám ukáže, jak se můžete těšit ze znalosti opačného pohlaví a jak vám může být užitečná. Nejprve se však musíte seznámit s jeho dějinami a vývojem.

Americký turista při návštěvě Windsorského zámku v Anglii:

„Nádherný zámek, ale proč ho postavili tak blízko letiště?“

Kniha, kterou držíte v ruce, se zabývá fakty a realitou. Je o skutečných lidech, skutečných výzkumech, současných a reálných událostech a zaznamenaných rozhovorech. Nemusíte se trápit pojmy jako dendrity, neuropeptidy, dopaminy a podobnými termíny z oblasti výzkumu funkcí mozku. My jsme se s nimi trápili, ale pro vás jsme vše napsali co nejjednodušeji, aby se vám kniha dobře četla. Do značné míry využíváme poznatků poměrně mladé vědy – sociobiologie –, která zkoumá, jak lze lidské chování vysvětlit pomocí genů a evoluce.

Seznámíte se s řadou důležitých pojmů, metod a strategií, které jsou vědecky dokázané a většinou se zdají samozřejmé či obecně známé. Všechny metody, postupy a názory, které nejsou vyzkoušeny a dokázány vědou, jsme nechali stranou.

Zabýváme se moderní nahou opicí – opicí, která řídí svět pomocí superpočítačů a umí přistát na Marsu; opicí, jejíž původ můžeme zpětně vystopovat až k živočichům, jako jsou ryby. Jako živočišný druh jsme se vyvíjeli po miliony let a nyní jsme vrženi do technologií ovládaného, politicky korektního světa, v němž nezůstal téměř žádný či vůbec žádný prostor pro naši biologickou přirozenost.

Trvalo nám téměř sto milionů let, než se naše společnost stala natolik vyspělou, že dokázala vyslat člověka na Měsíc. I současní dobyvatelé vesmíru, stejně jako naši někdejší předchůdci, však musí používat toaletu. V různých kulturách se lidé od sebe trochu liší, ale jejich biologické potřeby jsou totožné. Ukážeme vám, jak se dědí či z generace na generaci přenášejí různé způsoby a zvláštnosti v chování; uvidíte, že mezi kulturami téměř neexistují rozdíly.

Ve stručnosti se nyní podívejme, jak se vyvíjel lidský mozek.

Jak jsme se dostali tam, kde jsme nyní

Kdysi, před dávnými a dávnými lety, žili muži a ženy šťastně pospolu a svou prací se harmonicky doplňovali.

Muž den co den riskoval život v nepřátelském a nebezpečném světě, aby své ženě a dětem zabezpečil potravu a aby je ochránil před divokou zvěří a nepřáteli. V důsledku toho se u něj vyvinula schopnost orientovat se i na velké vzdálenosti, neboť bylo třeba, aby dokázal vypátrat a ulovit zvěř a vrátit se s ní domů; uměl také velmi dobře střílet, protože musel zasáhnout pohybující se cíl. Náplň jeho práce byla jasná a jednoznačná: muž byl lovec potravy. Nic víc od něho nikdo neočekával.

Žena se cítila oceňována, protože její muž riskoval svůj život kvůli péči o rodinu. Úspěšnost muže byla hodnocena podle jeho schopnosti ulovit kořist a přinést ji domů; jeho sebeúcta stála na ženině ocenění jeho bojového nasazení a úsilí. Rodina závisela na jeho schopnosti lovit potravu a ochraňovat – ničeho víc nebylo třeba. Nikdo po muži nechtěl, aby „rozebíral vztah“; neočekávalo se, že bude vynášet odpadky nebo vyměňovat dítěti pleny.

Ženina role byla stejně jasná. Byla nositelkou a dárkyní života a její schopnosti se tedy vyvíjely tak, aby co nejlépe odpovídaly této roli. Žena potřebovala mít přehled o svém bezprostředním okolí: měla si všímat známek hrozícího nebezpečí, musela mít vynikající schopnost orientovat se na krátké vzdálenosti a používat orientačních bodů, aby mohla najít cestu domů. Musela být také velmi citlivě vyladěna na malé změny ve vzhledu i chování dětí a dospělých. Vše bylo prosté: muž byl lovcem potravy, žena byla ochránkyní sídla.

Žena trávila dny péčí o děti, sběrem ovoce, zeleniny a ořechů a komunikací s ostatními ženami pospolitosti. Nemusela se zabývat sháněním podstatné části potravy a bojem s nepřítelem – její úspěšnost byla hodnocena podle schopnosti udržovat rodinný život. Sebeúcta ženy stála na tom, že muž oceňoval její péči o domov a schopnost starat se o děti a pospolitost.

Ženina schopnost rodit děti byla pokládána za magickou, ne-li dokonce za svatou, protože žena znala tajemství zrodu života. Od ženy se neočekávalo, že bude lovit zvěř, bojovat s nepřítelem či vyměňovat prasklé žárovky.

Boj o přežití byl obtížný, ale vztahy byly jednoduché. A tak tomu bylo po stovky tisíců let. Na sklonku každého dne se lovci vrátili s kořistí, kterou rozdělili a ve společné jeskyni společně snědli. Každý lovec směnil se ženou část své kořisti za ovoce a zeleninu.

Po jídle se muži posadili okolo ohně, hleděli do plamenů, hráli hry, vyprávěli si příběhy a vtipy. Šlo o prehistorickou verzi současné četby novin nebo přepínání televizních programů pomocí dálkového ovládání. Muži byli vyčerpáni celodenním lovem a potřebovali se zotavit před dalším dnem. Ženy dohlížely na děti, pečovaly o ně a staraly se, aby muži měli dostatek jídla a odpočinku. Muži i ženy oceňovali snahu těch druhých – muži nebyli považováni za líné a se ženami se nezacházelo jako s utiskovanými služkami mužů.

Tyto jednoduché rituály a vzorce chování stále ještě přežívají ve starobylých kulturách na Borneu, v některých částech Afriky a Indonésie, mezi australskými domorodci, u Maorů na Novém Zélandě a Inuitů v Kanadě a Grónsku. V těchto kulturách každý člen skupiny zná svou roli a rozumí jí. Muži oceňují ženy a ženy oceňují muže. Každý vnímá, že ten druhý svým jedinečným způsobem přispívá k přežití a spokojenosti rodiny.

Pro muže a ženy žijící v moderních civilizovaných zemích však tato stará pravidla již neplatí – místo nich nyní vládne chaos, zmatek a nespokojenost.

Nečekali jsme, že to bude vypadat takto

Přežití rodiny už nezávisí pouze na mužích a od žen už se neočekává, že zůstanou doma a budou se starat o děti a domácnost. Poprvé v dějinách lidského rodu se stalo, že většina mužů a žen není schopna jednoznačně určit náplň své práce. Vy, čtenáři této knihy, jste první generací lidského rodu, která čelí okolnostem, s nimiž se naši předkové nikdy nesetkali. Vůbec poprvé v dějinách lidstva hledáme u svých partnerů lásku, vášeň a naplnění, protože už se nemusíme snažit o pouhé přežití. Moderní společnost a její instituce obvykle zajišťují základní úroveň živobytí prostřednictvím důchodového zabezpečení, sociálních dávek a zákonů na ochranu spotřebitele.

Jaká jsou tedy nová pravidla a kde se jim naučíme?

Tato kniha se vám pokusí odpovědět.

Proč rodiče nemohou pomoci

Pokud jste se narodili před rokem 1960, vnímali jste během dětství a dospívání, že se vaši rodiče k sobě chovali podle starobylých pravidel přežití mužů a žen. Opakovali chování, kterému se naučili od svých rodičů, kteří se mu zase naučili od svých rodičů, kteří napodobovali své rodiče, a tak dále a tak dále, až k jeskynním lidem s jejich jasně definovanými rolemi.

Nyní vládnou naprosto jiná pravidla a vaši rodiče vám nemohou pomoci. V současné době se rozvádí každé druhé manželství, avšak bereme-li v úvahu i nesezdaná soužití a homosexuální vztahy, pohybuje se skutečný poměr rozchodů okolo sedmdesáti procent. Je třeba, abychom se naučili novým pravidlům, abychom zjistili, jak spokojeně žít, a do dvacátého prvního století vstoupili emocionálně vyrovnaní.

Stále jsme jen jedním z živočišných druhů

Pro většinu lidí není snadné vyrovnat se s tím, že jsme prostě jedním z živočišných druhů. Odmítají připustit si fakt, že devadesát šest procent toho, co se nachází v jejich tělech, je možno najít i v těle prasete či koně. Jediná věc, kterou se lišíme od ostatních zvířat, je naše schopnost myslet a dělat plány do budoucna. Ostatní zvířata reagují na různé situace na základě genetického naprogramování svého mozku a pomocí opakovaného chování. Neumí myslet, umí jen reagovat.

Lidé většinou vědí a jsou srozuměni s tím, že zvířata mají instinkty, které do značné míry předurčují jejich chování. Instinktivní chování vídáme v přírodě často: ptáci zpívají, žáby kvákají, psi zvedají zadní nohu a kočky pronásledují svou kořist. Tento druh chování není založen na rozumové úvaze. Pro hodně lidí je obtížné připustit, že toto chování má jistou spojitost s naším. Opomíjejí dokonce i skutečnost, že jejich vlastní první projevy byly instinktivní – byl to pláč a sání mateřského mléka.

Ať už od svých rodičů zdědíme jakékoli chování, pozitivní či negativní, je pravděpodobné, že ho předáme svým dětem, stejně jako se to děje u všech zvířat. Naučíme-li se nové dovednosti, předáme ji geneticky svým dětem. Vědci umějí vypěstovat generace chytrých krys a hloupých krys ze skupiny rozdělené podle schopnosti najít cestu bludištěm, anebo zabloudit a úplně se ztratit. Až my lidé přijmeme sami sebe jako zvířata, jejichž chování je vybroušeno miliony let evoluce, snáze porozumíme svým základním potřebám a pohnutkám a budeme lépe přijímat sebe samé i ostatní. V tom spočívá cesta ke skutečnému štěstí.

2. kapitola
Dává to smysl

Večírek byl v plném proudu, když dorazili John a Sue. Sue se upřeně zadívala na Johna a téměř bez pohybu rtů řekla: „Podívej se na ten pár u okna…“ John otočil hlavu a podíval se. „Teď se tam nedívej!“ zasyčela Sue. „Jsi tak nápadný!“ Sue nemohla vůbec pochopit, jak se může John otáčet tak netaktně, a John nemohl uvěřit, že Sue je schopna vidět jiné lidi v místnosti, aniž by se na ně dívala.

Ženy mají radar

Žena pozná na jiné ženě, že se zlobí nebo se cítí dotčena, kdežto o mužích obecně platí, že potřebují vidět slzy či výbuch hněvu anebo musí dostat facku, aby poznali, že se něco děje. Stejně jako většina samiček savců jsou i ženy vybaveny mnohem jemněji vyladěnými smyslovými schopnostmi než muži. Protože pečovaly o děti a staraly se o „hnízdo“, potřebovaly schopnost zachytit jemné změny v náladách a reakcích druhých. To, co se obvykle nazývá „ženskou intuicí“, je většinou pronikavá schopnost žen všimnout si nepatrných detailů a změn ve vzhledu či chování ostatních. Tato schopnost již způsobila nepříjemnosti mnoha nevěrným mužům, kteří byli neomylně přistiženi při činu.

Jeden z účastníků našich seminářů se svěřil, že nedokáže pochopit, jak vynikající zrak má jeho žena tehdy, když před ní potřebuje něco ukrýt, a jak ji její skvělý zrak zcela opouští, když má zajet autem do garáže. Odhad vzdálenosti mezi nárazníkem auta a zdí garáže patří k prostorovým schopnostem, které mají své sídlo v přední části pravé mozkové hemisféry a u většiny žen nejsou příliš vyvinuty. K tomuto tématu se vrátíme později v páté kapitole.

„Moje žena uvidí světlý vlas na mém saku ze vzdálenosti padesáti metrů,

ale když zajíždí s autem do garáže, vždycky narazí do dveří.“

Ochránkyně „hnízda“, které chránily bezpečí své rodiny, musely být schopny všimnout si i malých změn v chování dětí, jež mohly signalizovat bolest, hlad, zranění, zlobu či smutek. Muži-lovci nikdy nepobývali v okolí jeskyně dostatečně dlouho, aby se naučili číst mimoslovní signály nebo chápat způsoby mezilidské komunikace. Neuropsycholog profesor Ruben Gur z Pensylvánské univerzity na základě testů činnosti mozku prokázal, že je-li mozek muže v klidovém stavu, utichá sedmdesát procent jeho elektrické aktivity. Testy činnosti ženského mozku ukázaly, že během klidového stavu pracuje devadesát procent mozku. Dokazuje to, že ženy neustále přijímají a zpracovávají informace ze svého okolí. Ženy vědí vše o svých dětech, jejich snech, nadějích, milostných dobrodružstvích, přátelích, tajných obavách, myšlenkách, pocitech i neplechách. Muži tak nějak mlhavě tuší, že s nimi v domě bydlí nějací malí lidé.

Je to v očích

Zrak je prodloužením mozku na vnější straně lebky. Sítnice na zadní straně oční bulvy obsahuje asi sto třicet milionů tyčinek – receptorů světla –, které rozeznávají bílou a černou, a sedm milionů čípků, které rozeznávají barvy. Genetická informace pro čípky je uložena v chromozomu X. Ženy mají dva chromozomy X, mají tedy více druhů čípků než muži. Tento rozdíl je patrný ve způsobu, jakým ženy popisují barvy. Muži hovoří o základních barvách jako červená, modrá či zelená, kdežto ženy hovoří o smetanové, vodové, kaštanové, slézové či jablkově zelené.

Lidský zrak se vyznačuje výrazným bělmem, které u ostatních primátů chybí. Díky existenci bělma jsou patrnější pohyby očí a směr pohledu, což je velmi důležité pro lidskou komunikaci tváří v tvář. Oči žen mají více bělma než oči mužů, neboť osobní komunikace v nevelkém prostoru je nedílnou součástí jejich života.

Více bělma umožňuje větší rozsah zrakových signálů, ať už vysílaných, či přijímaných, neboť je možno snáze odhalit, kterým směrem se oči pohybují.

Tento typ zrakové komunikace nemá pro jiné živočišné druhy rozhodující význam. Proto mají jen nepatrné či žádné bělmo a jejich hlavním prostředkem komunikace je řeč těla.

Oči vzadu?

Ne tak zcela, ale nejsme příliš daleko od pravdy. Ženy nejenže mají v sítnici více druhů čípků, mají i lepší periferní vidění než muži. Jejich mozek ochránkyně „hnízda“ je naprogramován tak, aby mohly přijímat informace z nejméně pětačtyřicetistupňového úhlu vpravo i vlevo, nahoře i dole. Periferní vidění mnoha žen pracuje v téměř stoosmdesátistupňovém úhlu. Oči mužů jsou větší a jsou zvyklé na „tunelové“ vidění na velkou vzdálenost, které zajišťuje, že muži vidí jasně a přesně přímo před sebe na značnou dálku, téměř jako dalekohled.

Muži jako lovci potřebovali zacílit očima na kořist v dálce a sledovat ji. Jejich zrak se tedy vyvíjel tak, aby nebyli ničím rušeni od sledování cíle, zatímco ženy potřebovaly periferní vidění, které jim umožňovalo dávat pozor na dravce slídící okolo sídla. Nyní znáte důvod, proč současný muž bez problémů najde cestu ke vzdálenému cíli, ale není schopen nacházet věci v ledničce, skříni či zásuvce.

Ženy mají široké periferní vidění, muži mají vidění tunelové.

Ve Velké Británii bylo v roce 1997 při nehodách na silnici zabito nebo zraněno 4132 dětí-chodců.

Z nich bylo 2460 chlapců a 1492 dívek. V Austrálii jsou úrazy a smrtelná zranění u chodců-chlapců dvakrát častější než u dívek. Chlapci při přecházení vozovky riskují více než dívky; tato skutečnost ve spojení s horším periferním viděním způsobuje, že jsou častějšími oběťmi nehod.

Proč toho ženy vidí tolik

Na sítnici dopadnou každou vteřinu miliardy fotonů světla, což se rovná stu megabytů počítačových dat. Pro mozek je to příliš mnoho, takže si vybírá pouze ty informace, které jsou nezbytné pro přežití. Jakmile například mozek jednou vstřebá všechny barvy oblohy, vybere z nich jedinou, kterou potřebuje vidět – modrou. Mozek omezuje rozsah našeho vidění, abychom se mohli soustředit na konkrétní věci. Hledáme-li jehlu na koberci, soustředíme se na úzké zrakové pole.

Mužský mozek, původně naprogramovaný k lovu, vnímá mnohem užší zrakové pole. Ženský mozek zpracovává informace ze širšího pole zahrnujícího i periferní vidění, protože ženy kdysi hlídaly a chránily sídlo pospolitosti.

Ošemetná záležitost se „ztraceným“ máslem

Každá žena na světě již pravděpodobně zažila následující rozhovor s mužem stojícím před otevřenou ledničkou:

David: „Kde je máslo?“

Jana: „V ledničce.“

David: „Tam se právě dívám, ale máslo tam není.“

Jana: „Musí tam být – dávala jsem ho tam před deseti minutami.“

David: „Ne, musela jsi ho dát někam jinam. V ledničce určitě žádné máslo není.“

V tuto chvíli Jana vejde do kuchyně, přistoupí k ledničce, vnoří do ní ruku a jakoby zázrakem vytáhne máslo. Nezkušený muž to někdy považuje za trik a obviňuje ženu, že mu neustále schovává věci v ledničce a zásuvkách.

Ponožky, boty, prádlo, džem, máslo, klíčky od auta, náprsní taška – všechny tyhle věci jsou na svých místech, ale muži je prostě nevidí. Ženy se svým rozsáhlým periferním viděním přehlédnou téměř celý obsah ledničky či skříně, aniž by pohnuly hlavou. Muži hledající „ztracenou“ věc kroutí hlavou ze strany na stranu a nahoru a dolů.

Život ženy bude mnohem méně stresující, porozumí-li problémům, které má muž se svým zrakovým vnímáním omezeným na úzké pole. Porozumí-li témuž problému muž, bude pro něj snazší důvěřovat ženě a pokračovat v hledání, uslyší-li například: „Kravatu máš ve skříni!“

Uvidět a uvěřit