Karen Duve

SISI

Copyright © 2022 by Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH
& Co. KG, Cologne/Germany Wilhelm Goldmann Verlag,
a division of Penguin Random House Verlagsgruppe GmbH, München, Germany

Alle Rechte vorbehalten

Cover design © by Lisa Neuhalfen

Cover images: „Flick und Flock, Zirkuspferde von Kaiserin Elisabeth. Ölgemälde von Wilhelm Richter“
from Schloß Schönbrunn Kultur – und Betriebsges. M.b.H

Translation © 2024 by Dagmar Hoangová

ISBN 978-80-249-5500-1

Obsah

Úvod

1 Althorp

2 Za psy

3 Císař ráno

4 Otrokyně vlasů

5 Železniční dobrodružství

6 Nový účes

7 Hohenembs Cup

8 Mytí nohou

9 Paulina Metternichová

10 Anna

11 Hotel Strauch

12 Záležitost s panem Pacherem

13 Neteř

14 Štvanice na Traunsteinu

15 Gödöllö

16 Parforsní hon

17 Rudolf

18 Den Františka z Assisi

19 Pennantovi

20 Není to vždycky snadné

21 Místo po jejím boku

22 Malé supé

23 Žárlivost

24 Kapitán se vydává na expedici

25 Záležitost s doktorem Fischerem

26 Rozloučení s Middletonem

27 Stará císařovna

28 Lesní rozhovor

29 Parforsní hon s císařem

30 Noční jízda s poselstvím

31 Elemér

32 Emmerich

33 Zelené boty

34 Dary

35 Všude trudnomyslnost

36 Rustimo

37 Oslava narozenin

38 Záležitost s Giselou

39 Oslava narozenin pokračování

40 Záležitost s Giseliným prvním dítětem

41 Oslava narozenin pokračování

42 Nejvyšší hofmistr pro následníka trůnu

43 Neškodný manžel

44 Malá svoboda

45 Solca

46 Podzim

47 Svatba

48 Vánoce

Poznámka a poděkování

Seznam literatury

„Když chtějí lidé pronést
něco hodně kousavého, řeknou:
Napoleon byl velký a tak bezohledný;
pomyslím si při tom, že je mnoho lidí,
kteří nejsou velcí.
Já například taky.“

Alžběta Bavorská

Úvod

Když se Alžběta Bavorská (Sisi) stane díky sňatku rakouskou císařovnou, vstoupí do přísně uspořádaného světa plného ztuhlých konvencí a nudných recepcí. Uniknout jim může jen dlouhými cestami a pobyty na svém uherském zámku Gödöllö. Tam žije přirozeně a věnuje se své největší vášni ‒ divokým jezdeckým honům. Žádný vodní příkop není pro císařovnu příliš široký, žádná překážka příliš nebezpečná ‒ Sisi patří k nejlepším a nejsmělejším jezdkyním své doby.

Legendární lovecký a dostihový jezdec Bay Middleton obdivuje císařovnu nejen pro její jezdecké umění.

Při pobytu na Gödöllö pozve Sisi k sobě svou neteř Marii Wallersee znalou jízdy na koni a šermu. Jako dcera herečky není Marie Wallersee ve skutečnosti přiměřená stavem, Sisi v ní ale vidí své svobodné druhé já a udělá z ní svou důvěrnici. Osmnáctiletá Marie podlehne rychle šarmu své císařské tety a velice ráda jí asistuje, když se císařovna předvádí jako vášnivá jezdkyně a femme fatale. Brzy ale i Marie působí přitažlivě na jiné šlechtice, především mužského pohlaví.

Sisi, zvyklá být v centru pozornosti, rozehraje tak s nepříjemnou konkurentkou intrikánskou hru složenou ze svodů a zrady.

1 Althorp

Nastaly velké dny anglického honu na lišku. Zahájení je stanoveno na jednu hodinu. Teď je dvanáct a zvědavci se přímo hrnou k Althorpu, tmavošedé usedlosti pátého hraběte Spencera.

Zámek má svůj půvab. Fasáda k tomu nepatří. Svéhlavý předek Spencerů se kdysi nechal oslnit veselým červeným tudorovským domem s šedivými cihlami a atrapami korintských sloupů umístěnými napravo a nalevo od vchodu. Svítí ale březnové slunce, i když je ještě chladno jako v zimě. A v tom světle s lesknoucími se koňmi před vchodem a jezdci v barevných sukních a černých cylindrech vypadá sídlo noblesně. Šedá fasáda vyžaduje křiklavé barvy honu. Smutná krajina to vyžaduje. Anglická zima to vyžaduje. Chladné měsíce se v Británii vlečou. Déšť, mlha, nuda. Parforsní hon přináší přepych a senzaci.

Lovci, mezi nimiž je i několik dam, se promenují před budovou sem a tam. Koně splňují všechna očekávání. Kousají udidlo, přešlapují s pěnou u tlamy a rozdupávají udržované trávníky. Jsou to velcí, ušlechtilí hunteři s oholenými hřívami a přesně přistřiženými ohony. Mezi nimi pobíhají sloužící v livrejích. Balancují sklenicemi na stříbrných podnosech, portské pro pány, sherry pro dámy. Brandy pro všechny. Účastníci honu se oblékli s pečlivostí, která by nemohla být větší, kdyby byli pozváni do exkluzivní večerní společnosti, jen s tím rozdílem, že tady jsou v černém dámy. Nanejvýš jsou jejich jezdecké kostýmy tmavomodré nebo zelené. Pánové jsou bez výjimky všichni oblečeni v křiklavě růžové. Jejich sukně pochopitelně růžové nejsou. Jsou zářivě červené, jak se na loveckou sukni patří. To se ale neříká. Nikdy, v žádném případě. Ani pomyslet se nesmí na „červenou“, pokud nechce být dotyčný považován za neotesance.

Obvykle se v neoficiální lovecký den, na který lord Spencer jako master hon v Pytchley náhle stanovil, nenosí ani růžová, protože se však má zúčastnit i rakouská císařovna, těžko se někdo může prezentovat ve starém tvídovém saku.

Hrabě udělal, co mohl, aby na veřejnost neproniklo nic o účasti rakouské císařovny. Cestuje inkognito pod jedním z mnoha svých dalších, ale úplně neznámých titulů, hraběnky z Hohenembsu. Alžběta Bavorská si přeje, aby ji všichni nechali na pokoji. Což jí nezabrání přivézt s sebou do Althorpu nejvyššího hofmistra, dvorní dámu, osobní kadeřnici, lékaře, podkoního a anglického učitele jízdy. Navíc ji z vlasti provází sedm šlechticů. Jsou to vynikající jezdci a všichni do jednoho nápadně pohlední.

Není proto snadné skrýt přítomnost vysoce postavené ženy. Obzvláště když si lord Spencer nedokáže nechat něco pro sebe. Shromáždily se tři stovky jezdců a hemží se to tu zvědavými učiteli, ženskými, koňskými handlíři, duchovními, kupci a ještě horšími lidmi. Všude překážejí drožky včetně rozbitých a druhořadých koní. Někteří čumilové přicestovali vlakem z Londýna už včera, aby byli s trochou štěstí při tom, až údajně nejkrásnější žena Evropy skončí v rozbahněném pytchleyském příkopu.

To se děje před domem.

Do velké vstupní haly a přilehlého salonu se schodištěm z ořechového dřeva uvnitř althorpských zdí proudí vznešená společnost, aby se posilnila nějakým soustem na nadcházející krveprolití. Je tam cítit punč, kouř, čerstvě namaštěná kůže a slabě i koňský pach, protože někteří z přítomných nedali jinak a dorazili na svých koních. Panstvo prochází mezi stoly pokrytými bílými ubrusy, na nichž se tísní bublající kotlíky, podnosy se sendviči a lesknoucí se stříbrné mísy s rostbífem, skopovým masem a všemožnými lahůdkami. Mezi nimi se vrší pyramidy naleštěných jablek a pomerančů. Květiny, všude se nacházejí květiny. Stoly s nápoji jsou jimi přímo pokryté. Velké množství alkoholu, které do sebe účastníci honu lijí, svědčí o respektu z trasy, kterou mají před sebou. Z celého hemžení vyčnívají dvě sochy otroků v takřka životní velikosti, jejichž mramorové trupy byly kdysi vyzdviženy z Tibery. Doplněné načerno nalakovanými údy a hlavami drží na podstavcích stráž po stranách vchodu.

Náhle změť hlasů utichne.

„Her Majesty… the Empress,“ ozývá se šepot. Všichni se tlačí do salonu, pohledy letí vzhůru po schodišti, na jehož horním stupni se objeví rakouská císařovna. Má na sobě tmavomodré jezdecké šaty a je hodně vysoká. Přesto působí křehkým dojmem, protože je neobyčejně štíhlá. Její vlasy mají slavný tizianový lesk. Pomalu sestupuje po schodech. Musí jít mírně natočená na stranu, protože jí sukně těsně obepíná boky. Je to ve skutečnosti spíš klouzání než chůze. Vypadá velice elegantně ‒ ztělesněný majestát. Všichni zmlknou a ukloní se. Jen vzadu se natahují krky. Krása císařovny je legendární. Přitom je jí už osmatřicet. Její manžel, rakouský císař, nechával léta zhotovovat jeden manželčin portrét za druhým, žádný z nich ale nedokázal zachytit její kouzlo. Ten, kdo si ty obrazy prohlížel, mohl říct: Ano, je moc krásná, ve skutečnosti mám ale radši ženy trochu plnější, vlasy světlejší, a nevidím tu snad náznak dvojité brady? Když ale dotyčný stojí proti ní, nemají už jeho výhrady najednou žádný význam. Je to víc než krásný obličej a fantastická figura ‒ její krása je neuchopitelná, jako by se vznášela metr před ní. Je to držení těla? Její ladnost? Způsob, jakým sklání hlavu a usmívá se se zavřenými ústy? Ví jen, že se na ni chce dívat pořád.

Za Alžbětou Bavorskou kráčí její sestra, bývalá neapolská královna. Nikdo se ale nedívá na ni, jejího manžela, přihlouplého ex-krále Francesca, na dvorní dámu, prince Ruffana a všechny ostatní, kteří scházejí s císařovnou po schodech. Prostě vedle ní zanikají.

Pod schody čekají její šlechtici a pán domu. Hrabě Spencer císařovně představí kapitána Middletona, kterého jí vybral za průvodce při honu. Bezpečně ji převede přes všechny překážky a v případě nouze jí malou sekyrkou proseká cestu. Middleton není hezký. Má rudé vlasy a podsaditou postavu. Přivře-li člověk obě oči, dá se označit za středně velkého. Přesto působí elegantním dojmem. Jeho jezdecký kabát je střižený jako žaket a několika knoflíky zapnutý až ke krku. K němu má obvyklé kalhoty z bílé kůže a holínky se světlehnědými shrnovacími náholenicemi a řemínky ‒ ke stažení, nikoli k zavazování. Šlechtici císařovny si ho měří pochmurnými pohledy. Baron Orczy si oblékl na hon uniformu, jak není v Rakousko-Uhersku ničím neobvyklým, ke své zlosti ale zjistí, že bleděmodrá látka se zlatými prýmky a šňůrami vypadá v tomto prostředí jako papouščí peří. Ostatní šlechtici si už pořídili anglické jezdecké kabátce, zazlívají ale Middletonovi jeho nedbalou eleganci.

„Vaše Veličenstvo,“ řekne Middleton, políbí podanou ruku v bílé rukavici a znovu zaujme vzpřímené držení bývalého kapitána kavalerie.

I on pochopitelně slyšel, že je císařovna velice krásná, přesto ho zastihne nepřipraveného. Ještě než může jeho pohled zajít do detailů, vzít na vědomí její bezvadnou pleť a zlatohnědé oči, všimnout si, na jak dechberoucím množství vlasů sedí v odvážném úhlu její jezdecký cylindr, sledovat linie jejích modrých jezdeckých šatů a setrvat na úzkých ramenou nebo útlém pase, je jí uchvácený.

Císařovna pronese něco, čemu Middleton nerozumí. Připisuje to tomu, že je po pádu z koně nedoslýchavý. Ve skutečnosti nikdo mumlavému šepotu císařovny nerozuměl. Mluví, aniž by pohybovala rty, aby nebyly vidět její zuby. Zbarvený, mírně průhledný chrup je její jedinou vadou.

Middleton zdvořile přikyvuje a usmívá se s oním neurčitým šarmem, jaký je vlastní jen anglické horní vrstvě. Middleton ale nepatří k žádné z velkých rodin. I když se svými rudými vlasy, rudým obočím a rudým přistřiženým knírem vypadá jako lordův bratr. Není ani příliš bohatý. A Spencerova bradka, která se jako lalok oceněného shropshirského berana vzdouvá pod jeho bradou, září mnohem intenzivnější a ohnivější červení. U Middletona jsou dokonce i oči bledé, namodrale bledé. Březnové slunce mu spálilo nos a lícní kosti.

„V kapitánovi máte nejlepšího muže, jakého Vám mohu poskytnout, Vaše Veličenstvo,“ řekne Spencer cestou do vstupní haly, kde chce císařovně ukázat na míru zhotovené a do stěn zapuštěné obrovské lovecké výjevy z počátku osmnáctého století a upozornit na maličký lesní roh na jednom z obrazů, protože je to ten, který se použije dnes.

„Middleton byl můj adjutant v době, kdy jsem byl vicekrálem v Dublinu,“ pokračuje Spencer. „Nechtěli mě tam nechat jezdit na hony. Kvůli atentátu. Byl jsem na prostranství snadno rozeznat.“

Zvedne hřbetem ruky své rudé vousy.

„Tělesná garda na mé tempo a překážky neměla. Naštěstí jsem našel u dvanácté eskadry kapitána Middletona. Přiskočil ke mně se zbraní v ruce.“

Lady Spencerová, která má na sobě nádherný zelený jezdecký kostým, se usměje.

„Pochybuji, že doprovod kapitána Middletona zvýšil bezpečí mého chotě. Oba dělají při honu vše pro to, aby si srazili vaz. Atentátník by si musel hodně pospíšit, aby je dohonil.“

„Nejlepší jezdec,“ prohlásí Spencer, aniž by tím Middletona vyvedl z míry. „Nejlepší jezdec široko daleko. Pokud má nějakou slabost, pak nanejvýš tu, že si je toho moc dobře vědom.“

Někdo zakašle. Spencer hledá rozpačitě pravicí ve svých vousech bradu. Lady Spencerová pozoruje hnědé a modré dlaždice podlahy s takovou pozorností, jako by je viděla poprvé. Bývalý král Francesco zamíří naprosto bezdůvodně k velké soše otroka u vchodu a nervózně dloubá ukazovákem do mramorových prstů na noze. Jen Middleton a císařovna zůstanou v klidu.

Co se neměl nikdo dovědět, ale všichni přítomní včetně obsluhujícího služebnictva ví, je fakt, že Middleton neprojevoval z pověření provázet císařovnu takové nadšení, jak by se patřilo. Nejdřív to dokonce otevřeně odmítl.

„Co si počnu s císařovnou?“ řekl údajně Jeho Lordstvu. „Bude mi jen překážet!“

Spencer ho ujistil, že Alžběta Bavorská je vynikající jezdkyně. Je dokonce tak dobrá, že nikdo s výjimkou Middletona nemůže ten čestný úkol splnit.

A kapitán na to: „Víte přece, že musím jet vlastní cestou. Co když nezvládne přeskočit ploty? Nebo na ni budu muset pokaždé čekat? Nakonec s ní budu klusat po cestě.“

A Spencer: „To se rozhodně nestane. Viděl jsem císařovnu loni jezdit. Frank Beers byl také nadšený. Udělej mi tu laskavost, Bayi.“

Spencer skoro prosil. Nakonec si Middleton uvědomil, že je mimo jiné i něco jako jeho podkoní, a ustoupil: „Ale jen tentokrát.“

Je nezbytné ztratit pár slov o vztahu, který panuje mezi pátým hrabětem Spencerem a kapitánem Middletonem. Jinak by se dalo těžko pochopit, proč muž tak prodchnutý vědomím svého vysokého původu jako hrabě tancuje podle toho, jak malý adjutant píská. Protože tím Middleton byl, když se s ním lord Spencer poprvé setkal. K honu na lišky odvelený adjutant s minimálními povinnostmi. Vedle uctívání statutu a třídy panuje v anglické horní vrstvě i další kult: uctívání svalů, knírů, tvrdosti, odvahy a pohrdání smrtí. Důstojníci zahrnují ministerstvo války žádostmi o přeložení do aktivní služby a myslí to naprosto vážně. Pro všechny ale není v impériu dost krvavých polních tažení. Dávají tedy v sázku své zdraví v předpokojích důstojnických jídelen nebo kuřáckých salonech rodinných sídel, kde po večeři zápolí. Nazývá se to medvědí zápasy, když člověk rozbije nejlepším přátelům do krve nos a zláme žebra. Tady Middleton obzvláště vyniká, nezná vůbec žádné hranice. Při parforsním honu je také nejlepší. Jako válečníci bez války si Spencer a Middleton váží jeden druhého a jsou nerozluční. Bay je přítel, jakého lord dosud neměl.

Spencer se chtěl pochopitelně vyhnout tomu, aby se Middletonova vzpurnost donesla císařovně. Taková urážka! Svěřil to proto jen neapolské královně, kterou považoval za absolutně spolehlivou. Je koneckonců Alžbětina sestra. Stejně dobře to mohl vyhlásit veřejně. Královna to nejdřív pověděla své císařské sestře a pak sedmi pohledným šlechticům. A nakonec lady Dudleyové. Ta to hned toho rána vyprávěla lordu Langfordovi, a tím se to dověděli všichni, kteří to ještě neslyšeli od Middletona.

Císařovna na sobě nedává nic znát, její rozladění se však odráží v obzvláštní dokonalosti jezdeckých šatů. Tmavomodrý sametový kostým lemovaný sobolinou a opatřený zlatými knoflíky sedí jako ulitý. Trvalo jí tentokrát přes dvě hodiny, než byla s výsledkem přišití spokojená. Je to pro ubohou švadlenu hrozně namáhavá práce, protože jí etiketa zakazuje dotknout se při šití císařovnina těla.

„Je od vás velice laskavé, že mi chcete stát po boku,“ řekne Alžběta. Tentokrát je jí lépe rozumět. Její angličtina je vynikající a přízvuk úchvatný. Věnuje mu úsměv, tomu arogantnímu malému kapitánovi, svůj slavný úsměv se zavřenými rty. Spokojeně zaregistruje, že se jeho bleděmodré oči rozšířily a zamlžily.

„Měli bychom tedy vyrazit,“ odpoví Spencer.

Najednou se vedle něho objeví sluha v livreji a předá mu rukavice, sametovou čapku a bičík. Dvorní dáma, která stála celou dobu vedle císařovny, se málem rozpláče, když podává své paní jezdecké rukavice.

„Ach Festi,“ řekne císařovna, svlékne bílé rukavice a natáhne si jelenicové. „Nedělejte si takové starosti.“

„Nemějte obavy,“ vmísí se do hovoru princ Ruffano, muž s tmavými kadeřemi. Snaží se zachytit pohled hezké malé dvorní dámy. „Lovil jsem už několikrát v této oblasti a zatím jsme se vždycky vrátili všichni zdraví.“

Vlídná, i když dost nehorázná lež. Anglický hon na lišku je nejhazardnější ze všech zbytečných aktivit. Jede se stejným tempem jako při koňských dostizích, ale cestou necestou, přes houštiny a příkopy. Stačí králičí pelech, neviditelný drát, mokrá půda nebo nešikovný spolujezdec, který těsně před člověkem spadne z koně, a skončí na zemi také a zlomí si páteř nebo rovnou vaz. Všichni to ví. Sněmovna lordů je plná invalidních vozíků, všechno nehody při lovu. V luxusních sanatoriích vegetují účastníci honů s nevratnými poškozeními mozku.

* * *

2 Za psy

Koně pro císařovnu a jejího průvodce čekají u falešných korintských sloupů. Middleton pozoruje, jak Alžběta pokládá zašněrovanou holínku na překřížené ruce svého štolby a nechává se zvednout do dámského sedla. Pojede na nádherném ryzákovi. Vláčnými pohyby ovine nohy kolem sedlových rohů, natáhne si poutka na nárty a uhladí sukni. Z místa, kde roztrhla ruku podkoního maličkými ostruhami, skápne trochu krve. Middleton se odvrátí.

Jeho klisna stojí ještě ve stáji. Musí se prodírat mezi koňmi a účastníky honu, kteří se už dostavili v plném počtu. Objeví mezi nimi lorda Otho Fitzgeralda a pozdraví ho. Fitzgerald se s nechutí dotkne prsty okraje cylindru. Jeho oči jsou jako dýky. Má na něho zlost. Loni uspořádal bál a udělal chybu, že na něj pozval Middletona. Ten se mu za to odvděčil jedním ze svých nepříjemných a všechny meze překračujících žertů. Je třeba uvést, že Otho Fitzgerald je velice pyšný na své členství v nejexkluzivnějším jachtařském klubu, jímž je královská jachtařská eskadra. U příležitosti plesu nechal vztyčit na věži nedávno získané usedlosti Oakley Court její vlajku. V průběhu večera se Middleton provázený čestným hostem ‒ šlo o francouzského korunního prince a oba byli namol opilí ‒ vplížil na věž opatřenou cimbuřím, sundal vznešený symbol a na jeho místo pověsil osušku. Následující ráno viděli všichni ten odporný hadr vlát ve větru a do večera se o tom dověděl celý Londýn.

Fitzgerald se oddával barevným fantaziím pomsty. Přál Middletonovi, aby chytil svrab a spadl z koně ‒ nejlépe hned několikrát. Když si z toho odnese komplikovanou zlomeninu nebo vykloubenou čelist, stane se mu po právu. Ještě lepší by však bylo, kdyby Middleton ztratil na závěr kontakt s ostatními jezdci. Trpěl by tím víc než jakoukoli tělesnou bolestí.

Middleton tušil, co se odehrává ve Fitzgeraldově hlavě. Hemžilo se to tu vznešenými jezdci, kteří mu nepřáli jeho umění a štěstí a moc rádi by viděli, kdyby se propadl až na konec pole. Teď mají navrch, protože se nedá očekávat, že jim krásná císařovna při prvním takovém honu stačí, i když Spencer tak básní o jejích schopnostech. Ne při tempu, jaké je Middleton zvyklý nasadit. A pak jsou tu ještě pověstné pytchleyské překážky, masivní oplocení nacházející se metr před živými ploty, které nutí koně k hrozně vysokým a dalekým skokům. Vidí se už, jak sekyrkou prosekává císařovně průchod křovím, zatímco se Fitzgerald se smíchem přežene kolem. Obzvláště obtížné to bude, bude-li číhat za živým plotem druhá ohrada nebo příkop. Některé z těchto překážek se prostě nedají přeskočit. Pokud se člověk nejmenuje Middleton. A někdy dokonce ani tehdy.

Chlapec mu přivádí koně. Middleton se vyšvihne do sedla a zamíří tam, kde předpokládá, že najde Její Veličenstvo.

Dorazí psi. Všichni jezdci uvolňují přicházející smečce místo. Jsou to velká skvrnitá zvířata, která diriguje krátkými výkřiky lovčí Goodall ‒ „Rose, počkej!“ – „Troopere, neloudej se!“ Oba náhončí tak mohou bez námahy vjet mezi ně. Goodall a náhončí nemají jako sloužící při honu cylindry, ale jednoduché sametové čapky ‒ stejně jako Spencer. Lord jim přidělil nejlepší koně, vynikající zvířata, která přihlašuje i na dostihy. Tito koně přeskočí bez zaváhání čtyři metry široký a hrůzu nahánějící hluboký příkop, překonají hravě nejvyšší živé ploty nebo se jimi v případě nouze proderou. Nejlepší z nich je Bay Colonel, na němž jede Goodall. Ani velký hnědák, kterého si vybral Spencer pro sebe, ho nepřekoná. Koneckonců si mohou hosté včetně něho pokaždé zvolit, jestli překážku přeskočí nebo ji raději objedou, zatímco vedoucí skupiny musí prakticky přeskočit všechno, aby neztratil kontakt se psy.

Middleton zpozoruje, že k němu přijíždí císařovna. Její sed je bezchybný, držení těla dokonalé. Její pás není z tohoto světa. Jet tak sešněrovaná na hon vyžaduje nadlidské sebeovládání. Strhne cylindr z hlavy. Císařovna srovná krok svého ryzáka s jeho klisnou.

„Smím vás o něco poprosit, kapitáne?“

„O cokoli, Vaše Veličenstvo.“

Císařovna položí ruku, v níž drží bičík, na hřívu jeho koně.

„Slibte mi, že pojedete jako obvykle! Že mě nebudete šetřit!“

„To nemám v úmyslu, Vaše Veličenstvo.“

Middleton si znovu nasadí cylindr a připevní pásek na něm špendlíkem k límci kabátu.

Copak se Alžběta vůbec nebojí? Ani v nejmenším.

Svou nebojácností při jízdě dělala už jako dítě na všechny hluboký dojem, dokonce i na svého otce, vévodu Maxe, který jinak neprojevoval o rodinu příliš velký zájem. Kvůli němu jezdila riskantněji než její bratři a sestry, cválala rychleji, skákala výš a nikdy nezaváhala následovat otce přes překážku, i když nevěděla, co se za ní nachází.

„Jsi úplně jako já, Sisi!“ řekl jednou. „Kdybychom nebyli vévody, stali bychom se cirkusovými jezdci.“

Neměnilo to však nic na tom, že otce skoro neviděla. Vévoda Max byl pořád na cestách. Na cestách s krásnými dámami. Nebo vedl staromládenecký život na zámku Unterwittelsbach, který si koupil právě za tímto účelem a na který neměly jeho manželka a děti přístup. Do Possenhofenu prakticky nikdy nejezdil a v mnichovském paláci byl nanejvýš v zimě, a i to jen velice vzácně. Jeho byt měl vlastní vchod z ulice, takže mohl celé dny žít pod jednou střechou se svou rodinou a nemusel se s jejími členy setkat. Když ho chtěl někdo z nich vidět, musel se ohlásit u jeho služebnictva. Ani v poledne nejedl s rodinou. Obědval raději se svými nemanželskými dcerami. Ty se mimochodem ohlašovat nemusely. Legitimní děti měly přísně zakázáno vyrušovat.

Alžběta trávila celý rok přípravou na anglický parforsní hon. A toho malého kapitána Middletona obtěžuje jet po jejím boku! Po honu bude prosit, aby ji směl znovu provázet!

Lord Spencer pronese krátký proslov a všechny přivítá. Potom projdou psi a koně se svými jezdci krokem mezi diváky a kolem kočárů. Lord vybídne císařovnu a Middletona, aby jeli vedle něho. V těsném závěsu je následují šlechtici z její vlasti, s nimiž jede neapolská královna. Je kopií své císařské sestry. Má na sobě nejen stejné jezdecké šaty modré barvy lemované sobolinou, ale sedí také na ryzákovi. I Marie Bavorská je vysoká a štíhlá a má nádherné vlasy. Oči královny jsou dokonce ještě krásnější než oči její sestry, protože se dívají tak melancholicky. Její nos je ale špičatý a kolem úst má hořký rys. Majestátnímu půvabu císařovny se nemůže rovnat. Přesto je to velice krásná žena. Povídá si s Rudolfem z Lichtenštejna, kterého těší její pozornost. Princ z Lichtenštejna je rázný, velice statný muž, který má už v koutcích očí nějaké vrásky. Zlé klepy ve Vídni to hodnotí jako známky milostného poměru krásného Rudiho a císařovny.

Neapolská královna škádlivě pleskne svlečenými rukavicemi Lichtenštejna do předloktí a vyzve jeho a dvorního maršálka hraběte Larische z Moennichu, který kluše po jejím druhém boku, aby si obstarali jezdecký kabát růžové barvy, který by se hodil k modré uniformě barona Orzyho.

„Aby nakonec psi nehonili jeho,“ prohodí, čemuž ale nikdo nerozumí, protože i neapolská královna mumlá se zavřenými ústy.

Přijíždějí k rozlehlému remízku. Nacházejí se tu už stovky diváků, kteří se rozmístili v uctivé vzdálenosti na okolních vrcholcích. Na začátku to nevypadá na úspěšný hon. Psi běhají z jedné strany na druhou, neustále mění stopy, aniž se shodli na jednom pachu, zatímco jezdci ve skupinkách klušou na okraji houštiny. Tak to jde půl hodiny. Psi už ochabují v horlivosti.

Stále víc mužů se připojuje ke Spencerovi, Middletonovi a císařovně, údajně proto, aby se zeptali lorda, jak hodnotí situaci, nebo navrhli vydat se jinam. Pak ale zírají jen na císařovnu. Pouhých několik metrů před Alžbětou se postaví zástupce regionálního tisku v hnědém vycházkovém obleku s bekovkou na hlavě a horlivě si něco zapisuje do notýsku. Alžběta je pořád bledší. Popadne vějíř, který má vždy zastrčený v sedle, a drží si ho před obličejem, jako by se chtěla ochránit před sluncem.

Kapitán Middleton obrátí koně, ujistí se, že ho císařovna následuje, a cválá s ní na stranu svažující se do údolí. Lišky se sem sice vydají jen málokdy, nejsou tu ale žádní jezdci. Skoro v témže momentu, kdy dorazí na místo, se jeden pes hystericky rozštěká a z mlází vyběhne liška. Typické middletonské štěstí. Okamžitě se z houštiny vyřítí celá řvoucí smečka. Middleton a císařovna jsou uprostřed. Za nimi se rozpoutá peklo. Všichni se chtějí připojit k psům, cválají z různých směrů jeden přes druhého. Koně si navzájem překážejí. Je tu spousta strkání, klení, škubání za otěže, ostruhy se zarývají koním do slabin. Vzduchem létají hroudy mokré hlíny. Během několika sekund je vznešený obraz zničený, světlé kalhoty jsou postříkané blátem, lesklí koně špinaví a jezdecké kabáty tečkované jako krovky slunéčka.

Mezitím psi přeskočili několik příkopů a dorazili k prvnímu oxeru. Alžběta zaryje mírně zbarvené řezáky do spodního rtu. Cvičila na vídeňské dostihové dráze dlouhé skoky z rychlého cvalu. Mr. Allen, její anglický učitel jízdy, tvrdil, že se tamní překážky podobají přírodním v Anglii. Takový živý plot ale ve Freudenau nebyl a stojí za ním ještě další. Má konečně strach?

A jaký!

Strach je na honu to nejlepší.

Middleton slíbil, že nebude císařovnu šetřit, a nešetří ji. Aniž zvolnil tempo, hledá vhodné místo a hladce oba ploty překoná. Ohlédne se, jestli překážku bez problémů zvládne. Udělá to. Její obličej září divokou radostí. Cválá znovu vedle něho. Z koní, které je následují, se plotu někteří vyhnou, dva za ním upadnou. Husté pole jezdců se začíná protahovat do délky. Middleton a císařovna pádí po zelené pastvině. Pořád rovně. Tráva pod nimi se v té rychlosti ztrácí. Ploty se objeví a v témže okamžiku zase zmizí. Vpředu utíkají po holé louce skvrnití psi. Nejsou tu žádné cesty, které by rozdělovaly krajinu, žádná pole, jejichž hluboká půda by koně unavila. Když industrializace vedla ke zhroucení zemědělství, víc než polovina zdejší půdy, na které rostlo obilí, byla přeměněna v pastviny a mzda rolníků klesla na tři šilinky. Ideální podmínky. Je tady už jen pružná travnatá plocha, koně, liška, štěkající smečka a nejkrásnější ohrady a příkopy.

Psi se seběhnou v určité vzdálenosti před laťovým plotem, snaží se ho přelézt nebo se jím protáhnout. Middleton přibrzdí svého koně tak drsně, že zvíře otevře tlamu a hází hlavou ze strany na stranu. Císařovna tahá za uzdu, povoluje a svírá prsty, krk jejího ryzáka ale jako by byl z oceli. Konečně jí popřeje slechu, a je dokonce ochotný snížit rychlost. Není to už ale třeba. Psi se včas dostanou skrze plaňky. Alžběta proletí kolem Middletona. Chce být rychlá, nedostižitelná, uniknout pochmurným myšlenkám a čumilům, kteří zastávají názor, že sňatkem s rakouským císařem pozbyla veškeré právo na soukromí. Když cválá, plane v ní žár. Její mozek pracuje odděleně od těla plného ohně, hledá ideální místo k odrazu. Jakmile překoná překážku, jsou tělo a duše zase celek naplněný hlubokým uspokojením. Blíží se plot. Middleton ji dohoní a přeskočí ho spolu s ní.

Patnáct minut klusají kapitán a císařovna, zdolávají překážky, jak přicházejí. Vítr jim šumí v uších a vhání do očí slzy. Tři laťkové ploty, které stojí blízko sebe a dají se těžko posoudit. Middleton přes ně přeletí. Císařovna ho těsně následuje. Udržuje právě takový odstup, aby ho neomezovala. Je mu už jasné, že je prvotřídní jezdkyně. Víc než to. Middleton ještě nikdy nepotkal ženu, která by tak dokonale ovládala svého koně. Kromě nich je sem dokážou následovat už jen čtyři jezdci. Spencer je pochopitelně mezi nimi. Rudé vousy mu vlají vlevo přes rameno. Dožene dvojici a cválá Middletonovi po boku. Rozevře se před nimi hluboký, široký příkop. I Alžběta se v tu chvíli posune kupředu a všichni tři přes něj skočí zároveň. Císařovna ale musela použít bičík. Její kůň je očividně vyčerpaný.

To už přichází další příkop. Znovu zasviští ve vzduchu bič, Alžbětin kůň přesto neskočí dost daleko. S obrovským úsilím dopadne za příkopem a klouže ještě několik metrů. Jeho přední nohy vyrývají rýhy v travnaté jizvě.

V následující vteřině je Middleton u císařovny a zvedne ji ze sedla. Nikdo neviděl, jak zastavil svého koně. Jak seskočil ze sedla. Prostě tam je. Opatrně postaví císařovnu na zem. Její kůň se vzchopí. Chvějící se a s doširoka rozkročenýma nohama zůstane stát. Sedlo sklouzlo z jeho hřbetu, horní roh se zlomil. Vějíř leží roztrhaný v trávě. Kůň skloní hlavu. Hlasitě dýchá doširoka rozevřeným chřípím.

„Bayi!“ zvolá Spencer, pod ohnivě rudými vousy bílý jako křída, a také seskočí z koně. „Bayi, je všechno v pořádku?“

„Ano!“ křikne Middleton. Teprve potom pohlédne císařovně do obličeje. Paži má pořád ještě ovinutou kolem jejího pasu. Je velice útlý. Alžběta ztratila cylindr, nezdá se však, že by byla zraněná. Ztěžka oddechuje, září nadšením a nemyslí na to, jestli jsou jí vidět zuby.

„Bay? To je vaše jméno ‒ Bay?“

Middleton sundá ruku z jejího pasu.

„Moji přátelé mi tak říkají, Vaše Veličenstvo.“

„Děkuji vám, Bayi.“

Podívá se na něho se záhadnou, toužebnou měkkostí a položí mu ruku na paži.

„Rychle, zvedněte mě do sedla! Můžeme psy ještě dohonit.“

* * *

3 Císař ráno

Císař začíná svůj den za tmy. Leží na železné posteli, dívá se do neproniknutelné temnoty a slyší odvedle šplouchání, slyší, jak se jeho komorník obléká, kašle, smrká. Bouchne okno. Pak se otevřou dveře jeho pokoje a sloužící se světlem v ruce vstoupí. Je přesně půl čtvrté.

„Hluboce se klaním, Vaše Veličenstvo, dobré ráno.“

„Dobré ráno. Tak co, Pachmaiere, jaké máme dneska počasí?“

„Chladné, Vaše Veličenstvo, velice chladné. A vzduch je vlhký.“

Císař odsune pokrývku stranou, přehodí štíhlé nahé nohy přes okraj postele a bez zaváhání a lítosti vstane.

Aby se dostal ke svému záchodu, musí František Josef projít třemi pokoji. V druhém klečí na podlaze sluha, skládá polena a tváří se, jako by neviděl, že kolem kráčí císař v noční košili. Má přikázáno nevšímat si panovníka při cestě na toaletu. Koupelna tu není. Sisi ji chce bezpodmínečně mít. Vlastní koupelnu! K čemu? Copak je člověk obojživelník? Sisi má samé divné nápady.

Po návratu do ložnice poklekne František Josef k ranní modlitbě. Rozmlouvá s Pánem, jenž ho dosadil jako panovníka velké říše, která se stále zmenšuje. Prosí ho o sílu a moudrost, aby dokázal vládnout podle boží vůle. Vrhne pohled na obraz od Pilotyho, na němž je zachycena jeho choť jako patnáctiletá snoubenka na koni před zámkem Possenhofen. Potom je vpuštěn lazebník. Nese titul První lazebnický mistr Jeho Veličenstva, nikdo mu tak ale neříká.

„Hluboce se klaním, Vaše Veličenstvo, a přeji dobré ráno.“

Už vpředvečer se rozprostře v ložnici koupací koberec. Teď se na něj umístí gumová vana. Lazebník nemá císařovu disciplínu. Pro císaře je časné vstávání vojenskou sebekázní a projevem nadřazenosti. Nikdo s výjimkou jeho nejbližších sloužících nevstává tak brzo jako on. A to den za dnem, už léta a desetiletí. Pravidelnost životního stylu, pro který se rozhodl ze svobodné vůle, což je také známkou jeho povahy. Lazebník nedokáže tak časně vstát, zůstává proto vzhůru celou noc. Hodiny po půlnoci jsou nejhorší. Člověk je na světě úplně sám a nesmí spát. Jde tedy do hospody. Jsou tam i jiní osamělí, s nimiž může pít. Když vstoupí do ložnice Jeho Veličenstva, má vlasy rozcuchané, oči podlité krví a páchne kořalkou.

Komorník stáhne císaři přes hlavu noční košili. Nahý panovník si stoupne do gumové vany. Lazebník se napřímí, ponoří houbu do umyvadla, které stojí na dřevěném, skládacím stolku, a umyje císaře vlažnou vodou. Pak masíruje tělo Jeho Veličenstva od hlavy po paty. Potácí se únavou, málem se musí mokrého císaře držet. To je něco! Císař si toho patrně všiml, nic ale neříká. Je ke svým sloužícím vždy shovívavý, i když pracují špatně. Navíc ho naplňuje uspokojením, když někdo nesnáší časné vstávání tak dobře jako on.

Lazebník ho ještě opláchne studenou vodou a utře ručníkem. Pak vytáhne pozpátku vanu z místnosti. Osobní komorník oblékne císaři košili z obyčejného kartounu a jednoduché kalhoty od uniformy poručíka infanterie. Spodky muži jeho generace nenosí.

Potom se objeví kadeřník, který se zabývá spíš nádhernými kotletami než růžovou lysinou na císařově hlavě. V tuto dobu se začíná Hofburg probouzet. Je slyšet cvakající kopyta, rachotící kola, rychlé kroky a vlečená vědra.

Císař si oblékne denní kabát, šedivý svršek s červeným lemováním, který spojuje rázný vzhled generálského pláště s měkkou pohodlností županu, a zamíří do rudě vytapetované pracovny s tlustými, tmavými koberci. Na psacím stole čeká hromada nevyřízených listin, dopisů a vystříhaných, na kartonu nalepených výňatků z domácích i zahraničních novin. Úplně nahoře leží hlášení policie. Policejnímu ministrovi se konečně podařilo dostat do vězení kompletně všechnu nestoudnou omladinu, která vyzývala k demonstraci proti císařovně. Byli zatčeni i poslední dva buřiči. Není to jen dvůr, kdo se pohoršuje kvůli Alžbětinu nezájmu zúčastnit se jakékoli společenské akce. I prostí lidé jí už zazlívají, že se věnuje raději koním, než aby se nechala oslavovat při pokládání základního kamene a odhalování pomníku. Přitom ji tak milovali, svou krásnou císařovnu. Jak jásali, když poprvé dorazila do Vídně! Císařovna patří lidu. Ale když je lid odstrkován, chová se jako uražený milenec. Cestou do Anglie sud přetekl. Na nádraží se chtěli protestující srotit, počkat si na Alžbětu a spílat jí, až bude nastupovat do vlaku. Letáky už byly vytištěné. Naštěstí dostala tajná služba včas avizo a pustila se předem do velkého zatýkání. Jsou do toho zapleteni jinak vážení měšťané, dokonce i pekař a majitel obchodu s tabákem.

František Josef si povzdechne a pohlédne na malbu, která visí na stěně proti psacímu stolu. Je to jeho oblíbený portrét Sisi. Má na něm jen bílou košili, dlouhé vlasy rozpuštěné a spadající na prsa. Je to velice důvěrný, skoro frivolní obraz.

Alžběta je jediná pošetilost, jediné opojení v jeho přísném, střízlivém životě. Dokonce i císařovy milenky jsou mírnější a nudnější než jeho manželka. Neřekl jí o spiknutí. Jen by ji to rozčílilo. Z hlediska státní politiky jejímu pobytu v Anglii nic nebrání. Je to pořád lepší, než kdyby cestovala zase do Francie, anarchistického hnízda, kde měla tu hroznou nehodu při jízdě na koni a on ani nesměl jet k jejímu loži. Nenechali ho to udělat. Pobyt císaře má vždy i diplomatický význam. V Berlíně by byli bez sebe, kdyby se o tom dověděli. Proti cestě do Anglie se však nedá nic namítat. František Josef stanovil jen dvě podmínky. Její lékař Langai se musí pořád zdržovat v Alžbětině blízkosti. Bude mít k dispozici vůz, v němž pokaždé, když se císařovna vydá na hon, pojede celou dobu vedle ní, aby v případě pádu byl co nejrychleji na místě. Zadruhé bude provázet císařovnu při každém lovu podkoní Bayzand, aby jí mohl okamžitě přispěchat na pomoc.

Císař přemýšlí, jestli by nebyla vhodná mimořádná odměna pro každého agenta, který vyřadil nějakého buřiče z provozu. To by v něm ale oživilo vzpomínku na tu ožehavou záležitost. Je lepší se do toho neplést.

Přesune policejní zprávu na pravou stranu psacího stolu, ke svému jednoduchému, skoro primitivnímu kalamáři a začne se věnovat první písemné žádosti. Čtyři vídeňští stavitelé vozů si stěžují, že si Hofburg objednal dva nové kočáry v Paříži, místo aby důvěřoval vídeňské kvalitě. Doprava s tím. Další list je od Anny Heuduckové. Její jméno napsané kostrbatým písmem v záhlaví dopisu v něm vyvolá směsici dojetí a nelibosti. Malá Anička. Okamžitě mu vytane na mysli, jak dělala minule v parku cavyky, když jí rozepínal šaty. Jak zrudla. A kolem lavičky byla mlha tak hustá, že z větví kapalo. Anna plní jeho konkrétní přání, předvídatelné touhy velice zaměstnaného muže bez fantazie. Není ale dobré, že mu píše. Co chce? Všichni od něho pořád něco chtějí. Většinou peníze. Dopis je zmatený, pisatelka nevznáší konkrétní požadavky. Píše, že se chce dát rozvést. Proboha, ona není katolička? František neví. Možná vůbec není katolického vyznání. V tom případě by rozvod dokonce doporučoval. Její muž je alkoholik, který prohrává peníze. Bude-li rozvedená, může jí obstarat byt a nebudou se už muset scházet v parku. Na druhé straně myslet v patnácti letech na rozvod… Trpělivost očividně není její silná stránka. Píše, že jí umřela opice. Anička má dům plný zvířat. Jsou tam psi, papoušek, rybičky a ta opice. Skoro jako u Sisi. Možná by jí mohl poslat makaka, kterého pořídila Alžběta pro Valerii. Ta bestie je už stejně nesnesitelná. Předvádí se velice nevhodně před dvorními dámami. Jestli něco rychle nepodniknou, může malou Valerii šokovat. Spokojený s tím dobrým nápadem napíše František Josef na list papíru poznámku, přiloží k němu Annin dopis s adresou a posune obojí špičkami prstů na okraj stolu.

V pět hodin naservíruje komorník snídani, která se skládá z kávy, másla a mléčných dalamánků. Šunka chybí, protože je období půstu. Po jídle císař zazvoní na službu konajícího pobočníka. Adjutant Gemmingen se zdržuje ve služební místnosti před císařovým bytem s rukama složenýma na psacím stole, čelem spočívajícím na nich a očima zavřenýma. Sedí tu už od půl třetí ponořený do mlhavé dřímoty, která se příliš neliší od skutečného spánku. Na stole před ním leží aktovka. Pobočník s leknutím vyskočí, uhladí si oběma rukama vlasy, popadne tašku a nese císaři dopis z ministerstva války, který dorazil už večer. Zpátky vezme vyřízené dokumenty pro ministerstvo.

Krátce nato se objeví u císaře doktor Widerhofer. Prohlásí, že se Jeho Veličenstvu hluboce klaní a popřeje mu dobré ráno. Má na sobě redingot, přestože podle platné etikety smí muž navštívit císaře v soukromých pokojích jen ve fraku. Ráno to ale císař nebere tak přísně. Panovník je celkově laskavost sama. Jeho příkazy jsou zdvořilé prosby, za každou z nich se ale skrývá neoblomná moc nejvyššího velitele. Kouří spolu doutníky, levná viržinka, jaká kouřívají kočí, mluví o počasí, o císařově bezvadném trávení a nejnovějších drbech ve Vídni. Pak osobní lékař odejde. František Josef vytáhne zpoza velkého stojacího kalendáře na psacím stole oprašovač, smete napadaný popel doutníků z pracovní plochy a začne se znovu věnovat spisům.

Potom dorazí telegram. Je od velvyslance z Londýna. Beust je zoufalý. Královna Viktorie chce pozvat Alžbětu na hrad Windsor, velvyslanec má ale velké problémy domluvit s nejvyšším hofmistrem císařovny termín. Nopcsa ji o tom nechce ani informovat. Očividně dostal příkaz, aby každé pozvání, i kdyby přišlo od anglické královny, ba právě kdyby bylo od anglické královny, odmítl a neobtěžoval ji tím. V očích královny Viktorie existuje jen jediná omluva pro to, aby se někdo nedostavil na její večeři ‒ náhlá smrt. František Josef to vidí úplně stejně. Právě teď, kdy nabírá orientální otázka znepokojivého rozměru, se nesmí jednota s Anglií narušit. Alžbětino chování je neúnosné. Musí rozhodnout a návštěvu jí nařídit, i když ji tím poštve proti sobě.

* * *

4 Otrokyně vlasů

Middleton přímo hoří touhou provázet znovu císařovnu, následující dny jsou ale bohužel už naplánované. Ráno si Alžběta vyjede na koni s Graftonovými a jako doprovod je nasazen plukovník Pennant. Další den se toho úkolu ujme plukovník Hunt.

Aby nebylo odloučení příliš dlouhé, uspořádá Alžběta na Easton Nestonu, ve starém anglickém sídle, které si na sezonu pronajala, soukromý večírek, na který pozve jen své šlechtice, sestru a švagra včetně dvořanů a pochopitelně lorda a lady Spencerovy. A Middletona.

Pánové se dostaví v jednoduchých, ale elegantních společenských oblecích. Dokonce i baron Orczy. Nechal si v otázce oblečení poradit od neapolské královny. Nikdo by se v Anglii neobjevil při takové příležitosti v uniformě. Alžběta má na sobě přiléhavé sametové šaty v barvě slonoviny. Její jedinou ozdobou jsou perlový náhrdelník a kamélie ve vlasech. Pochopitelně je i tady středem společnosti, je koneckonců hostitelka. A krasavice. A vynikající jezdkyně. Rozhovory se točí převážně kolem koní a posledních honů. A zase kolem koní. Možná hraje nějakou roli i to, že je rakouská císařovna, nikoho ale nenapadne čekat, až ho osloví. Plukovník Hunt začne bez vyzvání vyprávět, jak spadla Alžběta ráno z koně.

„Doporučil jsem Jejímu Veličenstvu svého ryzáka. Všichni ho znáte, víte, jak je spolehlivý. Přenechal jsem ho císařovně k vyzkoušení. A on upadne hned při prvním skoku! Zakopne o vlastní nohy jako nejhloupější herka! Její Veličenstvo chtělo hned zase nasednout, já to ale pochopitelně nepřipustil. A co říkáte vy, Veličenstvo?“

Dívá se vyzývavě na císařovnu, jako by byla jedním z jeho kumpánů. Alžběta se směje.

„Přesto chci toho ryzáka koupit. Nabídka mimochodem pořád ještě platí.“

„Ó ne, madame!“ zvolá plukovník Hunt. „Za celé Rakousko vám to přihlouplé zvíře neprodám!“

Tak to jde celý večer. Společnost vyzve Middletona, aby vyprávěl, kde se vzala jeho přezdívka Bay. Tvrdí, že ji dostal podle vlasů, které se večer lesknou jako záliv při západu slunce. „Óóóóóch!“ vydechnou šlechtici a kapitán se zasněně usměje. Spencer prohlásí, že Middleton dostal přezdívku po velice ošklivém dostihovém koni, a líčí, jak Bay přibil jednou při kriketu siru Chandosu Leighovi šosy fraku k zemi.

„Chudák!“ Spencer si utírá z koutku očí slzy od smíchu. „Poklekl, aby si nechal pověsit na krk medaili. Bylo to pro něho opravdu důležité. V tu chvíli se k němu Bay zezadu přikradl a šosy mu přitloukl.“

Předhánějí se v líčení svých divokých, někdy skoro geniálních, i trochu krutých a tu a tam surových žertů. Alžběta je nadšená. Dokonce i rakousko-uherští šlechtici se smějí, zpočátku trochu znepokojeně, netrvá ale dlouho a chovají se i oni jako Angličané. Láhve brandy a červeného vína se vyprazdňují stejně rychle, jak je sloužící přinášejí.

„Dovedete si představit, že na vídeňském dvoře předepisuje protokol dokonce i to, jaké množství vína smí vypít každý host při banketech?“ prohodí Alžběta k Middletonovi.

Spencer se může potrhat smíchy.

„Musí být hrozné tak žít,“ odpoví Middleton tiše. „Předepsané víno určitě není to nejhorší.“

Alžběta pokrčí rameny.

„Jako císařovna jsem vystoupala na úroveň, na které už nemohu žít normálním životem. Aspoň v Rakousku. Proto je pro mě doba strávená tady v Anglii tak cenná.“

Princ Ruffano, který patří k družině neapolského krále, se nenápadně vzdálí od stolu a zamíří k pohovce stojící trochu stranou, na které sedí Marie Festeticsová, dvorní dáma císařovny.

„Smím?“

Mladá žena přikývne. Princ usedne vedle ní.

„Řekněte, prosím, když budu příliš osobní, nemohl jsem si ale nevšimnout, jak smutně vypadáte. Nechcete jít k nám ke stolu?“

„Och, to nic není.“ Otočí hlavu na stranu.

„No ano, anglické klima může člověka rozesmutnit,“ pokračuje princ a povzdechne si.

„Myslím, že jako Neapolitánka musíte trpět tím vlhkým chladem ještě víc než našinec.“

Společnost u stolu císařovny se bouřlivě rozesměje.

Don Gerardo 5. Principe Ruffano je velice hezký. Má tmavé kadeře a mírné, nevtíravé chování. Jako mimochodem pronese, že před dvěma roky přišel o manželku. Je ještě mladý, každopádně dost mladý. Určitě mu není ani čtyřicet. Dvorní dáma Festeticsová je plna soucitu. Oba mlčí. U stolu se znovu ozve smích.

„Snad ke mně teď máte trochu důvěry a povíte mi, co vás tíží,“ zaprosí princ.

„Opravdu to nic není. V porovnání s vaším zármutkem je ta záležitost úplně směšná a já se stydím, že jste mě kvůli ní nechal nahlédnout do svého žalu.“

Ruffano se dál nevyptává, ona mu to ale přesto řekne. Že ve Vídni vyšla hrozná kniha, klíčový román o baronovi Leopoldu Edelsheimovi-Gyulaiovi. O jeho neřestech a historkách se ženami. Napsala ho jedna, kterou svedl a opustil. Fata Morgana se jmenuje ta naprosto diletantská knížka. Byla vydána už před několika týdny. Pak se ale objevily ve vídeňských novinách urážky týkající se pisatelky toho ostudného díla včetně tvrzení, že to nemůže být nikdo jiný než maďarská dvorní dáma Jejího Veličenstva, známá světlovlasá malá hraběnka M. F.

„To je skandální!“ vyhrkne princ Ruffano.

Dvorní dáma Festeticsová si osuší kapesníkem koutek pravého oka.

„Opravdu, člověk musí přijet do Vídně, aby se mu něco takového připisovalo.“

„Dvůr proti tomu nic nepodnikl?“

„Baron Braun, šéf našeho kabinetu, nechal zveřejnit v novinách rázné dementi s uvedením pravé autorky. Je to Eleonora Baisová, dvorní dáma vévodkyně Clementine. Ta Baisová je hodně pomatená, je třeba říct na její obhajobu. Takovou potupu ale nic nesmyje.“

„Chudinko!“ utěšuje ji princ Ruffano. „To je skutečně důvod ke smutku. Nemohu ale uvěřit, že by někdo něčemu takovému o vás věřil.“

„To jen proto, že neznáte vídeňský dvůr. Je za tím záměr. Někdo tu fámu úmyslně rozšířil. Císařovna má hodně nepřátel. A kdo s ní drží, je také cíl. Vždycky, když nejsem delší dobu u dvora, zjistím, že se zase pracovalo proti mně.“

„Pojďte,“ vybídne ji princ Ruffano, podá jí ruku a vede ji ke stolu císařovny. „Tady jste mezi přáteli.“

Lord Spencer pořád ještě vypráví o Middletonových hrdinských činech.

„Jeho plukovník zrovna neplakal, když se vzdal služby. Bay měl únavný zvyk troubit po obědě na lovecký roh. Vybízeli ho dokonce, aby odešel a všichni mohli zase v poledne spát.“

Od nynějška následuje jeden hon za druhým. A pokaždé provází císařovnu Middleton.

„Není to příliš jezdit každý den, Vaše Veličenstvo?“ zeptá se dvorní dáma Festeticsová ustaraně. „Dokonce i angličtí pánové se účastní nanejvýš čtyřikrát za týden.“

„Nejsem unavená, Festi. Vůbec,“ ujistí ji císařovna a pije vestoje bujon, zatímco švadlena přišívá sukni k živůtku jezdeckých šatů. Vaří se denně z hovězího, slepičího, srnčího a koroptvího masa a scedí se tak, že neobsahuje ani sebemenší kousek. Je to jen čistý vývar.

„Ještě nikdy jsem nebyla tak svěží a čilá. Nemám v úmyslu promeškat ani jediný den.“

Festeticsová musí přiznat, že její paní už dlouho tak nekvetla. Vzrušení honu a bezohlednost, s níž po ní Middleton vyžaduje maximum a stále znovu ji přivádí do nebezpečných situací, jí očividně prospívá. Bolesti hlavy a zad, na které si ve Vídni neustále stěžovala, jsou tytam. Žádný sklon k trudnomyslnosti, žádný několikahodinový tichý pláč, žádné záchvaty vzteku, žádné políčky kadeřnici Feifalikové. I její samotářství ochablo.

„Nemůžete tomu rozumět, hraběnko, protože nejezdíte s námi,“ řekne císařovna. „Cválat v plné rychlosti po anglické trávě, skákat přes ty fantastické překážky ‒ krajina v Gödöllö se s tím nedá vůbec srovnat.“

Festeticsová od ní převezme misku s bujonem a Alžběta ukáže prstem na sklenici vína. Komorná Meisslová ji císařovně podá a ona do sebe hodí její obsah jako medicínu. Služebná sklenici znovu naplní.

„Nepřipadá vám taky, že jsou Angličané Maďarům v mnohém podobní? Tak dobří jezdci! Elegance a nenucenost. Popravdě řečeno se děsím neděle, kdy se nesmí konat hony.“

Marie najde sestru podle očekávání v šatně. Spolu s královnou vejde dovnitř i doga. Císařovna sedí u stolu, který je posunutý do středu místnosti a pokrytý bílým ubrusem. Na ramenou má rovněž bílý plášť na česání. Po obou stranách na něj splývají její neuvěřitelně dlouhé a husté vlasy. Když jsou rozpuštěné, rudozlatě se lesknou. Je vlastně škoda, že si Alžběta nechává vlasy tmavě napomádovat. Sahají až k podlaze a tvoří kolem židle něco na způsob kaluže. Vedle leží Alžbětina šedá doga Morphy, věrný obraz Mariina psa. Dokonce i oba obojky jsou vyšité stejným vzorem. Dogy se do sebe s potěšením pustí a zmizí na úctyhodném schodišti.

„Jsi otrokyní svých vlasů,“ prohodí Marie a políbí Alžbětu na tvář. „Proč si nenecháš metr ustřihnout? Stejně je můžeš nosit jen vyčesané nahoru. Nikdo si toho nevšimne.“

„Navštiv Viktorii prostě v neděli,“ navrhne Marie. „To se tu stejně nesmí lovit.“

* * *