Přeložil Roman Lipčík

Copyright © 2021 by Igor Rendić

All Rights Reserved

Copyright ©2024 for the Czech translation by Roman Lipčík

Copyright ©2024 for Cover by Korina Hunjak

Copyright ©2024 for Afterword by Nevena Obajdin

Copyright ©2024 for the Czech edition by Euromedia Group a.s.

ISBN 978-80-284-0009-5

Obsah

Krok za závěs...

Neskutečný pokoj

Mořské plody s přílohou příběhů o netvorech

Takový milý stařík

Někdo pracuje raději ve skrytu

Dojo pro jednoho

Setkání se sousedy

Tohle děláme ve tmě pro druhé...

I krsnik si zaslouží oddych

Sprcha ti vyčistí hlavu

Tam, kde je vůle...

Říká se, že úklid neuškodí...

Tesserakt není divné slovo

Jasná světla a dlouhé kabáty

Ne nadarmo se říká, že štěstí sedne i na vola

Tentokrát na to půjdeme zvolna

Příjemný rozhovor

Prokrastinovat můžeš, ale s mírou

Opakované volání

Manuální práce může být užitečná

Cukr je krystal

Nejlepší pizza je studená

Skutečný život je jiný

Někdy nezbývá nic jiného než prosit

Kolik dáte za krsnika?

Rozloučení

Epilog: Některá ponaučení je třeba opakovat

Poděkování

O autorovi

Doslov

Tuto knihu věnuji své babičce.

Nebyla krsnik, ale k tomu, aby byla úžasná,

nepotřebovala kouzla.

Krok za závěs...

Rijeka znamená v obecné chorvatštině „řeka“. Než jsem dospěl, nepřipadalo mi to zvláštní, teprve když jsme se přestěhovali a já byl v dennodenním styku s dalšími jazyky, uvědomil jsem si, že je to, jako by někdo pojmenoval město Les nebo Vrch, aniž by k tomu použil archaismus.

Tím to ale nekončí. Rijeka se tak jmenuje proto, že jedním z jejích hlavních zeměpisných znaků je – už asi tušíte – řeka, která jí protéká. Nese jméno Rječina, což je v chorvatštině zdrobnělá podoba slova „řeka“. Vážně. Máme tu tedy město zvané Řeka, jímž protéká Velká řeka.

Navíc ta řeka není nijak zvlášť velká...

Čekal jsem před babiččiným bytem a doufal, že mě už konečně přejde to úporné bolení hlavy. Drželo se mě poslední dva dny, občas se přihlásilo tupým dloubnutím ve spáncích nebo za očními bulvami, a bylo spíš otravné než skutečně bolestivé. Tu a tam je doprovodil stav, kdy světla byla náhle příliš ostrá a zvuky příliš hlasité.

Notářka mě v e-mailu informovala, že paní Kovačová, babiččina sousedka na patře, mi předá klíč.

Obličej a hlas paní Kovačové si vybavuju jako matnou vzpomínku z dětství, je to spíš dojem než jasná podoba. Byl tam ale jeden prvek, který ani trochu nezmatněl: když jsem jako malý procházel kolem jejích dveří, vždycky jsem odtamtud cítil vůni čerstvě upečených koláčů. Teď se ze dveří žádná vůně nešířila, stejně jako se pode dveřmi babiččina bytu nelinulo lehké aroma levandule.

Byl jsem zvědavý, jak bude byt vypadat, co se v něm za uplynulých dvacet let změnilo.

A pak se ohlásil onen známý svíravý pocit ve útrobách. Pocit viny.

Uvědomoval jsem si ale, že s tím nic nenadělám. Soustředil jsem se na seznam úkolů: zajít do domu. Setkat se s paní Kovačovou. Vzít si od ní klíč. Zajít na hrob. Za dva dny se sejít s notářkou a zjistit, jak to vypadá s babiččinou poslední vůlí a závětí. Pokud bude třeba, jedno i druhé vyřešit. Vrátit se domů.

Znovu jsem zaklepal na dveře paní Kovačové. Jen jsem to udělal, v levém uchu mi luplo a pištivé syčení, které se v něm ozvalo vzápětí, mě přinutilo zavřít oči bolestí, protože ve spáncích mi znovu zatepalo.

„Do háje,“ zavrčel jsem.

Po jednom nebo dvou hlubokých nádeších bolest i zvuky odezněly. Byl jsem vděčný, že i když pravém uchu mi luplo téměř ihned, jak jsem na letišti v Krku vystoupil z letadla, nebolelo to.

Potřásl jsem hlavou, abych si ji pročistil. V e-mailu stálo v poledne, a tak mě napadlo, že si někam vyšla a zdržela se. Nebo že by zapomněla?

Na schodech se rozlehly kroky. Byly to kamenné schody, stejně jako dům přes sto let staré. Naklonil jsem se přes zábradlí ze dřeva a kovu a – nebyla to paní Kovačová. Uviděl jsem ženu přibližně v mém věku. Zvedla ke mně hlavu, jak stoupala po schodech, a po chvilce ticha se usmála. „Byla jsem zvědavá, jestli tě poznám.“

Zamžikal jsem. „Promiňte, já–“

Pár posledních schodů vyběhla, pak přede mnou stanula a podala mi ruku. „Pavle, zaboravio si me?“ zeptala se.

Prohlížel jsem si ji: byla snad o půl hlavy menší než já, temně blond vlasy měla vzadu spletené do nepořádného uzlu a trčela z nich jedna taková ta hůlka, co se zapichuje do účesu. Vypadla mi z paměti? Uvažoval jsem, jak mě může znát, odkud ví, že se jmenuju Pavel, což je chorvatská podoba mého současného jména Paul. A pak jsem ji najednou uviděl, jenže teď jako dítě, s mnohem kratšími vlasy, mezerami mezi zuby v usměvavém obličeji a vyhublejší.

„Katrina?“

Přisvědčila a hnědé oči se jí rozzářily radostí. Katrina Kovačová, se kterou jsem si hrával na dvoře, když jsem o víkendech býval u babičky. Se kterou jsem se nejednou popral, a to doslova – mlátili jsme do sebe, zápasili a nadávali si, uštědřovali si modřiny a škrábance. A v jejíž společnosti jsem se kdysi hodně dávno cítil taky dobře.

„Páni,“ vydechla a měřila si mě. „Ty jsi ale vyrostl.“ Zamyšleně se usmála. „Pamatuju, že jsem bývala větší než ty.“

„No, možná o centimetr,“ poznamenal jsem a najednou jsem si živě vzpomněl, jak jsme se spolu s ještě dalšími dětmi z domu měřili u starého prkna, které jsme našli na dvoře a postavili ho ke zdi.

„Jo, to byla zřejmě moje zlatá éra,“ utrousila. „Kolik měříš? Sto devadesát?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Bože můj, kdepak. Uber deset.“

„Znaš još uvijek hrvatski?“ položila mi další otázku. Čekal jsem ji. Bál jsem se jí. Umíš ještě chorvatsky?

Celý nesvůj jsem se usmál.

„Když se mluví nebo když čtu, většině ještě rozumím. No, musí se mluvit pomalu a zřetelně. Ale... pořádně jsem chorvatsky nemluvil už... dlouho.“ Hodně dlouho.

„Tak to radši ani nezkoušíš?“ usmála se vyzývavě. „Daj, koliko loše može biti?“

Jak je to špatné? Napadlo mě, že je to nejspíš hodně špatné.

„Jako loše, mislim. Znam riječi ali se bojim se gramatika i sintaksa i sve ostalo su jako loše.“

Zamrkala. „Panečku, to není vůbec tak zlé, jak jsem čekala,“ pochválila mě. „Použil jsi správná slova víceméně ve správném významu. Máš divný přízvuk, ale podle mě to jde.“

„Přidáváš mi body za odvahu?“

Zaškaredila se, ale pak se potutelně usmála. Jsou věci, které se očividně nezměnily ani po uplynulých desetiletích: například její povaha. „Takže si teď říkáš Paul?“

Přikývl jsem. „Ano, bylo jednodušší používat tuhle podobu křestního jména.“

„Vidíš, moji rodiče byli prozíraví a dali mi hned zkraje mezinárodně použitelné jméno.“

Pak se jí obličej protáhl, protože jsme si oba připomněli, proč jsme tady.

„Je mi moc líto, že ti zemřela babička,“ pravila Katrina s laskavým smutným úsměvem. Natáhla ke mně ruku a lehce, s nepatrným náznakem rozpaků, mi ji přiložila na předloktí.

„Děkuju ti.“ Má odpověď odrážela rozpaky jejího doteku. Ve zdvořilostní konverzaci nejsem moc dobrý a když nejsem zrovna v pohodě, hovor mi nejde. A v pohodě jsem opravdu nebyl.

Ticho, jež nastalo, se zdálo být nekonečné, ale trvalo nejspíš jen pár vteřin, než znovu promluvila: „Přinesla jsem klíče.“ Vyndala je z kapsy a podala mi je.

Vzal jsem si je, odemkl a připadal jsem si nemotorně, protože v té chvíli se zapojila svalová paměť, jenže já byl teď o dost vyšší, než když jsem si tyhle dveře pravidelně sám odemykal.

Vzadu v hlavě mi tepalo. Nebral jsem na to zřetel.

A pak už jsme se ocitli vevnitř a já sáhl po vypínači na levé stěně, který tam byl odpradávna. Světlo odhalilo stále stejnou předsíň, dveře pořád téže barvy a stejně tmavou kamennou podlahu. Ze všeho však vanul dojem prázdnoty a mně se sevřelo hrdlo, jak mi cosi na okamžik nebo dva zatlačilo na spánky a hned zase polevilo.

„Poslyš, není ti nic?“ zeptala se Katrina s rukou položenou na mém rameni.

Otočil jsem se a zavrtěl hlavou. „Ne, to – to přejde.“ Zadíval jsem se na dveře na druhém konci předsíně. „Musím na záchod.“

„Samozřejmě,“ přisvědčila. „Chceš – chceš, abych odešla? Nebo mám počkat venku?“

Obrátil jsem se. „Ne. Rád bych... rád bych zašel na její hrob. Sem se můžu vrátit později. Nevadí? Na hřbitov trefím, ale kdybys mi mohla ukázat cestu ke hrobu. Mám totiž dojem, že jsem zapomněl, kde je.“

S úsměvem přikývla.

„Jistě. Počkám na tebe venku.“

Nechala mě samotného v předsíni. Bylo to tam stejné, jak jsem si to pamatoval z... převelice dávné doby. Sevřely se mi vnitřnosti, náhle mi vyschlo v ústech. Srdce mi bušilo, téměř drželo rytmus s tupou bolestí vzadu v lebce.

Stál jsem v předsíni ve tvaru písmene L, do níž se otevíraly dveře různých místností bytu. Všechny vypadaly tak, jak jsem si je pamatoval, i studenou kamennou podlahu jsem měl dobře uloženou v paměti – ale nic tu nevonělo tak, jak by mělo. Žádné aroma vaření, žádná vůně čerstvě pečeného chleba, pečených brambor nebo pizzy právě vytažené z pece. Jen čirý stojatý vzduch.

Setrval jsem tam ještě chvíli, myslel jsem, že se spustí slzy, ale nespustily se. Přešel jsem k maličkému záchodu na konci delšího ramene předsíně, vykonal potřebu, umyl si ruce v mnohem větší koupelně hned vedle a vyšel jsem z bytu. V duchu jsem si představoval odfajfkované položky.

Z Chorvatska jsme odjeli téměř okamžitě po válce. Rijeka měla v raných 90. letech štěstí. Rozpad Jugoslávie znamenal pro mnohé lidi spoustu utrpení, strach i smrt. Na základní škole se mnou do třídy chodilo několik dětí uprchlíků, některé z Chorvatska, některé z Bosny. V míře možností mezi nás většinou zapadly. S některými jsem se skamarádil. Některé s námi chodily roky, jiné tu dnes byly, ale druhý den už ne – odjely za příbuznými a rodinnými přáteli mimo Chorvatsko, někdy s rodiči, někdy bez nich. Internet a mobilní telefony jsme znali jen z amerických filmů a mít kamarády na dopisování bylo něco, co si moje generace nikdy neosvojila. Dostal jsem jedno z prvních životních ponaučení: lidé nám vstupují do života, lidé náš život opouštějí. Pokračují dál.

Stál jsem v hřejivém slunci a díval se na hrob prarodičů. Na fotografii použité na náhrobku jsem viděl starší ženu, než jak jsem si babičku pamatoval, ale pořád vypadala zdravě. Dostala infarkt, informovali mě, ve spánku. Netrpěla. Za to milosrdenství jsem byl vděčný.

Pod jejím obrázkem a jménem byla fotografie a jméno mého dědy. Vystouplá písmena ošlehaly živly, takže ostře kontrastovala s babiččiným jménem. A desetiletí uplynulá mezi úmrtím jednoho a druhého byla zřejmá, aniž bylo nutné studovat letopočty.

Odešel na počátku devadesátých let, během jediného léta, kdy jsem chodil do jazykové školy, místo abych trávil letní prázdniny u babičky a dědy. Když jsem se vrátil do Rijeky, měl už po pohřbu.

Z fotografie se na mě díval muž, kterého jsem si pořád ještě pamatoval: srdečný pohled, protáhlý hranatý obličej s pevnou bradou jako filmová hvězda. V dalším ostrém kontrastu byl obličej na babiččině fotce, mnohem starší než obrázek, který se mi vryl do paměti. Pořád to ale byla mimo jakoukoli pochybnost ona: jasné oči, koutky úst neustále pozvednuté v náznaku úsměvu. Ve vzpomínkách jsem ji viděl se stále usmívat, i když se na mě zlobila – někdy obzvlášť v takové situaci. Sám mám občas taky tu tendenci, ale u mámy jsem ji nikdy nezaznamenal. Musel to být rodový znak vyskytující se ob generaci.

A když jsem se teď díval na ty fotky, z hloubi mysli se bez zvaní vynořovaly vzpomínky, naštěstí ne ty bolestné. Když jsem byl malý, lidé, hlavně babiččiny přítelkyně, mi říkali, jak moc jsem jí podobný. Ty oči, shodovali se. Neměl jsem zdání, o čem mluví. Pro malého kluka jsou oči jako oči.

Když jsem se ale teď díval na fotografie babičky a dědečka – ano, rozhodně jsem měl její oči.

Snímek byl černobílý, nebylo z něj tedy znát, že babička měla modré oči, ale já je po ní zdědil – a nešlo jen o barvu. Soustředil jsem zrak na fotku a bylo to patrné i podle tvaru očí a pohledu...

Mám oči po babičce, a když už jsme u toho, po dědovi mám zcela jistě bradu a tvar čelisti, i když mám širší obličej než on. Teď jsem si všiml, že máma dědila opačně než já, což mi přišlo docela legrační: velké hnědé oči měla dědovy – tedy svého otce – a k tomu matčinu lehce zakulacenou bradu.

Vrátil jsem se do aktuální doby, na hřbitov. Bolest hlavy zase na několik minut ustoupila a mně to udělalo radost, protože... no, i bez ní jsem se cítil dost hrozně.

Zvedl jsem zrak od náhrobku.

O několik řad přede mnou probíhal nevelký smuteční obřad. Jen něco málo přes deset pozůstalých, všichni v černém, hlavy skloněné. Mladí lidé, jak jsem si všiml, mladší než já. Kamarád? A pak jsem zpozoroval rakev. Malá. Velikosti, jakou by rakev neměla nikdy mít. V popředí stála žena, vzlykala a třásla se, a jak začali zřízenci spouštět rakev do hrobu, už to v sobě neudržela. Její nářek se mi zařízl do uší a do pozadí lebky se mi zaťala bolest. Zavřel jsem oči, silou vůle jsem se ji snažil zahnat a bolest ustoupila. Žena stále naříkala, ale zjevně ji oslabovalo utrpení, protože naříkala o poznání tišeji než před chvílí.

V té chvíli jsem si všiml ještě jedné postavy stojící několik metrů od truchlících. Tady něco nehrálo. Byl to vousatý muž v krátkém tmavomodrém kabátě a s čepicí na hlavě. Byl to vůbec muž? Postava byla vysoká, hubená, ale tělo bylo zvláštní a obličej rovněž tak. Viděl jsem skupinku sice ze značné dálky na to, abych rozeznal podrobnosti, ale instinkt mi napovídal, že tady je něco špatně, hodně špatně, a–

A opět bolest, pichlavá bolest v pozadí očí. Zaťal jsem zuby a zhluboka se nadechl. Když jsem se znovu podíval, viděl jsem jen pozůstalé; rakev už spočívala v zemi. Vysoký muž v krátkém kabátě byl pryč.

V uplynulých dvou dnech jsem moc dobře nespal.

Na návratu nespavosti se rovným dílem podepsaly starosti s přípravou cesty a smutek ve spojení s pocitem viny – obojí mi pěkně zamotalo hlavu. Žádný podivný muž mezi hroby nikdy nestál – nebo ano, ale musel přijít někomu na hrob a nic divného na něm nebylo. Stejně jako v mracích, jimiž jsme včera prolétali, nebyly žádné svíjející se temné obrysy a stejně jako v potemnělém parku před domem, kde bydlím, se nepohnula ani jedna socha, když jsem odjížděl na letiště.

Otočil jsem se a Katrina pořád stála o pár uctivých kroků opodál a upírala pohled na náhrobek. Buď na mně nebyla bolest znát, nebo se domnívala, že je to jen zármutek. Tvářila se smutně, smutněji, než bych od ní očekával, jak jsem si uvědomil. Vypadala tak, jak jsem se cítil, a možná ještě o něco sklíčeněji.

„Je ti dobře, Paule?“ zeptala se mě a její oči se na mě usmívaly, i když se leskly.

Přikývl jsem a konečně jsem si uvědomil, jak mi je, jak mi bylo celou tu dobu od chvíle, kdy jsem dostal zprávu, že babička umřela: smutno, ale... odtažitě.

„Máma si s babičkou pravidelně dopisovala,“ poznamenal jsem. „Jenže dopisy nenahradí osobní styk. Prostě se... vzdálíte. Vím, že to zní hrozně, ale je to tak. Měli jsme v plánu za ní přijet, ale cesta je nákladná a vždycky se našlo něco naléhavějšího, co bylo nutné zaplatit.“ Odmlčel jsem se a zlehka zavrtěl hlavou. „Stejně tak jsem zamýšlel zůstat v kontaktu s tebou. Jenže pak se podíváš do kalendáře a zjistíš, že uběhlo už dvacet let nebo i víc, a čeká tě cesta do Chorvatska, pohřeb a poslední vůle, ale rodičům zdravotní stav neumožňuje to absolvovat, a tak to zůstane všechno na tobě.“

Položila mi ruku na rameno. „Jo, je to hnus.“

Zasmál jsem se. „To je.“

Ze hřbitova jsme odcházeli mlčky, míjeli jsme řady omšelých náhrobků, cypřiše a ojedinělé palmy a pod nohama nám tiše křupal štěrk – taková situace mi jako malému klukovi připadala vždycky tak trochu jako z jiného světa, když jsem s babičkou chodíval na hrob jejích rodičů. Na hřbitově byly i kočky, v docela hojném počtu. Neměly obojky, a byly to tedy asi toulavé kočky, ale zdály se dobře živené a nebyly prašivé ani jednooké. Patrně se o ně staraly místní stařenky, napadlo mě, z úcty k letité rijecké tradici.

Ticho nebylo nepříjemné, a tak jsme je zachovali, i když jsme nastoupili cestu z návrší zpátky k babiččině bytu, když tu jsem se musel na místě zastavit, protože jsem něco ucítil. Vůně vycházela z pekárny, kterou jsme právě míjeli, a na mě zapůsobila jako volání sirény z dávných časů. Otočil jsem se, abych se na krámek podíval. Otevřené dveře zvaly dovnitř.

„Příchuť domova?“ pousmála se Katrina.

Uvnitř vůně vířily a mísily se jedna s druhou, symfonie čerstvého pečiva a moučkového cukru a skořice a ořechů a máku a sýra. A tam za sklem na kulaté pánvi jsem to uviděl: burek.

Jeden jsem si objednal a pak jsem se obrátil ke Katrině, jestli si dá se mnou, a ona odpověděla prostě: „Pozvání na burek nikdy neodolám.“ Chvíli nato jsme byli už opět venku a burek zavinutý do voskovaného papíru mi pořádně, přitom ale příjemně pálil prsty.

Burek není nic složitého, na sebe naskládané vrstvy tenkého těsta se naplní sýrem a vloží se do pece, odkud se po chvíli vytáhne tahle dobrota, kterou když jíte, musíte držet oběma rukama. Dělá se jich mnoho druhů, plní se masem nebo jablky nebo čím vás napadne (a podle toho, z jaké části Balkánu pocházíte, můžete zažít pěkně vášnivé diskuze o tom, co je a co není správný burek), a když je dobrý, tak je prostě dobrý, ale když je vynikající, pak je zkrátka božský. Vybalil jsem jeden konec a začal na něj foukat, jak mě k tomu vybídla desítky let uchovaná svalová paměť.

Než jsem se do něj zakousl, vůně se znovu zmocnila mého mozku a odvlekla mě rovnou do devadesátých let.

Po chvíli jsem se podíval na Katrinu a viděl jsem, že se usmívá.

„Voní to stejně lákavě, jak si pamatuju,“ přiznal jsem a držel na uzdě zdivočelé slinné žlázy. Pak jsem se konečně zakousl, pocítil nepatrnou bolest, jak se žlázy daly zběsile do práce, jazyk i patro opařil roztavený sýr a já žvýkal s otevřenými ústy a odfukoval. Bylo to božské. Křupavé i měkké, rozteklý sýr a všichni bohové i svatí. Dokázal bych celý týden nejíst nic jiného než tohle.

„Nedělá ti problém tady přespat?“ zeptala se Katrina, když jsme se vrátili do bytu.

„Ne, vůbec,“ odpověděl jsem.

„Hodně lidem vadí, když mají přespat někde, kde krátce předtím někdo zemřel.“

„Jistě, kdyby tady ještě bylo její tělo, tak ano, ale když je byt prázdný, tak mi to nevadí. A ona... ehm... zemřela v posteli, že? Ne na pohovce?“

Usmála se.

„Na pohovce se můžeš bez obav vyspat, ano.“

„Fajn.“ Také jsem se na ni usmál, ale zároveň jsem znenadání pocítil neuvěřitelnou únavu. Bolest hlavy přešla, ale nedostatek nočního spánku se na mě navalil jako tuna cihel. „Víš, napadlo mě, že bych tě později pozval na večeři nebo na drink, mám ale dojem, že bych usnul, jakmile bych dosedl. Pásmová nemoc je potvora.“

Přikývla. „To naprosto chápu. Odpočiň si. A jestli budeš chtít, napiš mi zítra esemesku. Vezmu tě někam na oběd.“

„To zní skvěle,“ souhlasil jsem.

A s tím se obrátila a scházela po schodech. Naslouchal jsem jejím pravidelným krokům na kamenném schodišti a přitom jsem odemkl dveře bytu a vešel.

A tady to máme. Byl jsem mrtvý únavou. Jenže jsem nemohl usnout. Házel jsem sebou a převaloval se na pohovce celou hodinu, až jsem to nakonec vzdal a začal chodit po bytě. Nemístně jsem si připadal jen pár chvil, pak pocit, že se hrabu v cizích věcech, pominul. Protože to tak nebylo. Byl to babiččin byt, babiččiny věci, a většina jich byla na stejném místě, kde jsem je pamatoval.

Některé věci byly ale přece jen nové a docela neobvyklé. Skříňky v kuchyni byly plné jídla, koření a přísad do vaření, ale v několika jsem našel jen samé láhve plné tekutin různých barev. Každá měla etiketu, ale byly popsané nečitelně, spíš čmáranicemi než písmeny. Že by alkohol? Vybral jsem si zepředu namátkou jednu láhev, otevřel ji a okamžitě mi vyhrkly slzy. Na mysli mi vytanul jeden výraz z dětství, který používal děda. Prozoruša. Domácí pálenka, která by se ve skutečnosti měla používat jen k mytí oken.

Láhve nebyly jedinou neobvyklou věcí: našel jsem tam i kousky a hrudky jakési podivně páchnoucí hmoty, kořínky a moučky a také další barevné předměty, jež ze všeho nejvíc připomínaly ony velké krystaly soli, které jsem vídal v hipsterských domácnostech, méně už v kuchyních starých dam. Viděl jsem, čichal a ochutnal rozmanité koření a bylinky v dobách, kdy jsme nestrávili v jedné zemi víc než půl roku, ale většina toho, na co jsem narazil zde, pro mě byla přinejmenším na pohled zcela nová.

Probereš se tím později, říkal jsem si.

Na co? Všechno to zřejmě vyhodím.

Bez ohledu na babiččinu neobvyklou kuchyň jsem v bytě našel i další věci, nad nimiž jsem se pozastavil, ale já je všechny vnímal s knedlíkem v krku. Oblečení v koši na špinavé prádlo, poněkud páchnoucí zatuchlinou. Plná pračka, zavřená a nastavená na praní, kterou už nezapnula. Křížovkářský časopis na nočním stolku u manželské postele otevřený na velkém nedokončeném sudoku.

Pro ni to byl den jako každý jiný.

Byt byl větší, než jak jsem ho pamatoval. Zprvu jsem si myslel, že mi připadá velký, protože jsem tehdy byl malý. Na vysoké škole jsem ale bydlel v různých malých bytech v poměrně nových budovách a zapomněl jsem, jak velké bývaly tyhle starobylé rijecké byty. Obývací pokoj nebo kuchyň plochou přesahovaly rozměry některých bytů, v nichž jsem žil za studií, navíc se spolubydlícími.

Neměl jsem zdání, co bych měl navrhnout rodičům, aby s bytem udělali, jestliže nám ho babička nakonec odkázala. Měli bychom ho prodat? Pronajmout? Mohl bych možná požádat Katrinu, aby nám dělala prostředníka, kdybychom se rozhodli pro pronájem. Krátkodobé pronájmy momentálně frčely, a o byt tak blízko centru by mohl být velký zájem, obzvlášť v létě...

To všechno byly ale věci, které jen zkomplikují život. Pronajímat byt ze zahraničí nejde. Nebo možná jde, já ale neměl na takové tahanice chuť.

Ne, nejspíš ho prodáme. A všechny tyhle věci s ním, nebo je vyhodíme.

Cestou na záchod jsem se zastavil v dlouhé úzké předsíni s vysokým stropem a náhle se mi sevřel žaludek. Vyhodit tohle všechno do kontejneru, věci, které babička s dědou nashromáždili a které nesly jejich neviditelné znamení... bože.

A potom mi konečně vytryskly slzy a kanuly pomalu a bez ustání. Přitiskl jsem hlavu na stěnu, zavřel jsem oči a vzlykal – nejprve zdušeně a potom, když jsem si uvědomil, že tady není nikdo, koho bych tím rušil, nahlas.

Neronil jsem slzy proto, že babička zemřela.

Plakal jsem, protože babička žila po našem odjezdu desítky let a já jí za ten čas napsal jen pár dopisů, už hodně dávno, a několikrát, když jsem chodil ještě na střední školu, jsem s ní mluvil telefonem. Vždycky jsem si naplánoval, že jí zavolám nebo napíšu... ale až zítra. Nebo příští týden. Brzy.

Všechno se vždycky odkládá na zítřek, až najednou už žádný zítřek nepřijde.

Otřel jsem si oči a zhluboka se nadechl. „Omlouvám se,“ pronesl jsem nahlas. Nikdo mě neslyšel.

Stál jsem tam a vstřebával všechno kolem sebe.

Bylo i v ostatních místnostech všechno tak, jak jsem si pamatoval? Kuchyň a obývací pokoj zůstaly v podstatě beze změny a stejně tak babiččina ložnice, do níž se přes ně procházelo. Koupelna byla taky stejná, i když babička časem vyměnila plynovou karmu, která mi kdysi naháněla hrůzu, za elektrický kotel. Záchod se taky nezměnil, pořád měl stěny vymalované ohavnou vínovou barvou a okno do světlíku vězelo nadále v letitém dřevěném rámu.

Zbývaly ještě dvoje dveře, které jsem od chvíle, kdy jsem se vrátil ze hřbitova, neotevřel. Když jsem stál čelem do chodby, měl jsem po levé ruce vchod do někdejšího mámina pokoje. Tam jsem spával a hrával si, když jsem přijel k babičce na víkend nebo na prázdniny.

Druhé dveře napravo vedly do komory, která kdysi, za matčina mládí, sloužila jako spíž, ale během let se z ní stal kamrlík na odkládání různých nepotřebných věcí. Otevřel jsem dveře, rozsvítil – od stropu visela na kabelu holá žárovka – a přestože v prostoře nacpané košťaty a lepenkovými krabicemi a basami s láhvemi byl zatuchlý vzduch, bez zaváhání jsem vešel. Chodíval jsem tam, i když jsem byl malý. Stál tam o stěnu opřený žebřík a já si přinesl knížku nebo komiks, položil ho otevřený na příčky žebříku a ve stoje pod holou žárovkou jsem si četl.

Babička občas bručela, že tam nemám dostatek vzduchu, ale nikdy mi to nezakázala. Dědeček se ptal, proč si nečtu v obýváku, ale mně se tady líbilo: byl tu klid a připadal jsem si tu jako v úkrytu. Strop byl stejně jako v jiných místnostech bytu vysoký, ale komora nebyla moc dlouhá ani široká.

Rozhlížel jsem po ní a teď mi připadala spíš jako rakev nastojato než místnost. Co jsem tu hledal, za zavřenými dveřmi, v pronikavém světle žárovky dopadajícím na krámy, s nimiž nikdo roky, možná desítky let nehnul? Měl bych se vrátit do obýváku. Měl bych se trochu prospat a zítra začít s důkladnou prohlídkou, abych mohl co nejdřív nasednout do letadla a vrátit se.

A pak jsem to zahlédl: v prázdné plastové base od piva byla zasunutá kniha. Sklonil jsem se a vytáhl ji. Byl to starý paperback, nějaký sci-fi román ze šedesátých let se zažloutlými, křehkými a na dotek drsnými stránkami. Uprostřed obálky byla bezohledně nalepená cenovka z antikvariátu. Musel jsem si ji tady odložit na příště, když jsem tu byl naposledy. To by mi tak odpovídalo.

Potom jsem ucítil něco na ruce – mírný závan vzduchu.

V komoře byl ale průvan vyloučený.

A přece jsem ho ucítil opět. A pak znovu.

Odsunul jsem přepravku a natáhl ruku ke stěně za ní – ano, průvan šel odtamtud. Z hladké plochy stěny.

Co to... Přepravka stála na malé skříňce s kolečky a já s ní popojel stranou. Stanul jsem před tím kusem holé stěny, po pravé ruce jsem měl další stěnu a po levici vysoký sloupec dřevěných beden. Na obličeji jsem ucítil mírný chladný průvan.

Sáhl jsem ke stěně vzdálené ani ne půl metru a připadal jsem si směšně. Napadlo mě, jestli neležím na pohovce v obýváku a tohle všechno není jen živý sen. Probůh, vždyť to je jen obyčejná stěna. Věděl jsem, že je to normální stěna. Asi metr od země jsem spatřil čáry, které jsem na ní udělal, když mi bylo pět nebo šest let a babička s dědou mě nechali potloukat se bez dozoru po bytě s tužkou v ruce.

Stěna se pod mým dotykem prohnula. Jen to už nebyla stěna, ale závěs stejné barvy jako stěna, se stejným vzorem i s čárami tužkou. Závěs se pod mým dotekem nepatrně rozvlnil a odhalil čtverhranný otvor široký právě jako já a o něco málo vyšší.

Skryté dveře.

Odhrnul jsem závěs a otvorem na mě dopadlo slabé žluté světlo.

Neskutečný pokoj

Byl to pokoj, v jehož středu stál stůl a na něm ležely papíry, knihy a zápisníky. Přes opěradlo otočného koženého křesla na druhé straně stolu byl přehozený pletený svetr.

Po obou stranách se u stěn tyčily kovové registratury se zásuvkami, místy promáčknuté, a byly tam i skříňky a police. Podlahu pokrýval vysoký, starobyle působící tmavočervený koberec.

Teprve dodatečně jsem si uvědomil, že jsem vešel dovnitř. Od stropu visel malý skleněný lustr, dokonalá koule z mléčného skla.

Moje pozornost se však soustředila hlavně na stůl.

Vrstva produktů z dřevní drti a celulózy jej pokrývala přinejmenším do půlmetrové výšky. Jako by na něj někdo vysypal celý antikvariát.

Přistoupil jsem blíž a přitom jsem si prohlížel pokoj. Působil hřejivým, příjemným dojmem a vůbec v něm nebylo dusno, i když za daných okolností by tam být mělo.

Špičky prstů mě šimraly, stejný pocit jsem měl i v žaludku, v zátylku i na spáncích, a jak jsem se blížil ke stolu, pocit sílil.

Ve změti papírů a stránek a lístků mě cosi upoutalo. Byla to buď kniha, nebo velmi velký zápisník, a vypadalo to na ruční práci: vazba z hrubé kůže a stránky netypické velikosti i kvality papíru, jak jsem poznal, když jsem vzal svazek do ruky a zalistoval v něm. Byl také plný lístků vložených mezi stránky, tu jen útržků papíru s poznámkami, tu výstřižků z novin a časopisů. Namátkou jsem knihu otevřel a spatřil dopodrobna vyvedený obrázek jakési rostliny, ruční perokresbu doplněnou v levém dolním rohu čímsi, co vypadalo jako zápisky v diáři. Při dalším namátkovém zalistování jsem narazil na seznam jmen opatřených značkami. Na další stránce jsem uviděl plán Rijeky, ale musel být starý, protože rozsáhlé části města scházely; mapu protínaly silné čáry různých barev, přímky a křivky a nepravidelné kruhy.

Zavřel jsem knihu – na zápisník byla moc velká a silná, a tak jsem usoudil, že je to kniha – a začal jsem probírat zbytek papírů na hromadě. Hned vedle knihy ležely otevřené desky s několika velkými listy papíru popsanými poznámkami.

Byly to podrobné poznámky, to se poznalo na první pohled. Úhledný rukopis se táhl od okraje k okraji, k listům byly sponkami upevněné popsané lístky a někdy poznámka překrývala původní text nebo vyobrazení, jako v případě velkého snímku, jenž podle popisku zobrazoval člena městské rady – dotyčný na fotce měl na čele napsáno černým fixem velkými písmeny „LAŽE K´O PAS“. Té poznámce jsem se pousmál, babička ji používala ráda. Doslova to znamená „lže jako pes“, tedy že je to „prolhaný hajzlík“.

Uchopil jsem svetr přehozený přes opěradlo.

Měkký, ručně pletený. Mírně voněl po levanduli. Babiččina voňavka. Přiložil jsem si ho k obličeji a vdechl vůni. Potlačil jsem vzlyk, polkl slzy a položil svetr něžně na stůl.

Bylo toho na mě moc a najednou mě rozbolely oči a rozhučelo se mi v uších. Posadil jsem se do křesla a se zavřenýma očima jsem si mnul spánky.

Když jsem oči otevřel, pokoj tu byl pořád. Pomalu jsem se otáčel v křesle a vnímal každý detail. Vypadal trochu jako šílencovo doupě. Pohlédl jsem na stůl, na desítky výstřižků z tisku.

Chyběla tu jen korková nástěnka, která by znázorňovala, jak se všechno propojuje do nějakého spiknutí.

Jenže to nebylo šílencovo doupě. Byl to babiččin pokoj. Pokoj, který neměl existovat.

Obrátil jsem pozornost opět ke knize v kůži a všiml jsem si, že mezi deskami a první stranou je něco vložené. Byla to obálka. A v obálce dopis.

Rukopis jsem znal.

Moj najdraži unuče, četl jsem. Můj ze všech nejmilovanější vnoučku. Byl to takový náš přihlouplý vtip. Jiného vnuka než mě neměla.

Jako ovo čitaš, nona je otišla Svetom Petruna račun. Jestli toto čteš, babička odešla na setkání se svatým Petrem.

Ne da vjerujem u njega, ali netko to od gore vidi sve, to oduvijek znam. Sice na něj nevěřím, ale vždycky jsem věděla, že tam nahoře někdo je a dívá se.

Sve ovo što si našao ovdje je istina. Nona ti je bila svašta, ali luda ne. Všechno, co jsi tu našel, je realita. Tvoje babička byla všelijaká, ale blázen nebyla.

Sinko, imam ove moći od djetinjstva. Chlapče, tyhle schopnosti mám od dětství.

Sad su tvoje i žao mi je što ćeš toliko toga morati sam pohvatati, ali nažalost nisam bila u prilici pripremiti te. Ali ne sumnjam da ćeš se snaći. A imat ćeš i pomoć. Slušaj Katrinu, vjeruj joj. Ali vjeruj i u sebe. Ty schopnosti teď přešly na tebe a mě mrzí, že se s nimi budeš muset sžívat sám, bohužel jsem ale neměla možnost tě připravit. Ale nepochybuji, že si poradíš. A budeš mít pomocnici. Poslouchej Katrinu, důvěřuj jí. Věř ale i sám sobě.

Babička tedy byla – co vlastně? O jakých schopnostech píše? Co to má k čertu znamenat? Podíval jsem se ke dveřím a pak jsem se rozhlédl po místnosti, která... Která přece nemohla existovat, nemám pravdu? Ta skutečnost mě zneklidňovala, ale samotný pokoj, stůl i kniha mi bránily se soustředit.

Za stěnou s tajnými dveřmi by měla přece být normálně domovní chodba. Seděl jsem sice tady, ale měl bych vlastně sedět na schodech. Tedy přesněji – vznášet se nad nimi.

Vnitřek je větší, napadlo mě. Ne o moc, ale stejně...

Jak se ksakru může člověk s něčím takovým vyrovnat? Místnost, dopis, vše, co z toho plyne.

Já osobně jsem se s tím vyrovnával tak, že jsem tupě hleděl na dopis a knihu a uvažoval: je to skutečné, i když to skutečné být nemůže, ale je. Poté přišly ke slovu ledové prsty, jež mi přejížděly po páteři, a nakonec jsem si v duchu ulevil: Do prdele.

Položil jsem dopis na stůl vedle knihy.

Zhluboka jsem se nadechl a pak se znovu chopil knihy.

Z jejích stránek ke mně promlouval babiččin rukopis. Vnitřnosti se mi sevřely a do srdce se mi zabodla malá tenká jehla. Knihu jsem zaklapl a se zavřenýma očima jsem si ji přitiskl pevně na prsa.

Cítil jsem se nepředstavitelně unavený. Naklonil jsem se a opřel si čelo o svetr. Slabá vůně levandule mě konejšila na duši. Skoro jsem si dokázal představit, že je tu babička se mnou, hned vedle mě, a chystá se mi něco říct, položit mi ruku na rameno.

A pak jsem navzdory veškeré logice a zdravému rozumu usnul.

Běžel jsem středem široké ulice. Byl den, slunce stálo vysoko na obloze – a byla to nejmodřejší obloha, jakou jsem kdy viděl. Ulice se nacházela v Rijece, jenže ne doopravdy, protože nablízku nebylo moře, nýbrž oceán, a po mé levé ruce stála škola, jen místo tělocvičny se tyčilo travnaté návrší.

Zastavil jsem se. Před sebou jsem uviděl dveře. Uprostřed ulice byly velké červeně natřené dveře, a třebaže mě od nich dělilo ještě hodně metrů, rozeznal jsem vzorek v jejich struktuře. Nebylo to dřevo, i když vše napovídalo, že by to dřevo mělo být. Dveře byly temně červené a vyřezávané. Jejich povrch tvořily samé trojúhelníky a čtverce. A byl to nerovný povrch nebo se možná dmul jako voda.

Musel jsem těmi dveřmi projít.

Vůbec se mi do toho nechtělo.

Otočil jsem se a utíkal pryč, ale dveře byly neustále přede mnou.

Mořské plody s přílohou příběhů o netvorech

Probudil jsem se na podlaze. Zřejmě jsem se ve spánku sesunul z křesla na vysoký červený koberec. Příjemně měkký koberec, musel jsem konstatovat. Jemně jsem se otočil na záda, líně se protáhl a pak si konečně vzpomněl, kde jsem.

Rychle jsem se posadil a rozhlédl se. Pořád jsem byl v pokoji, pořád byl nemožný. Kniha ležela vedle mě. Zíral jsem na ni a pak jsem ji uchopil, abych se ujistil, že je skutečná. Potom jsem si uvědomil, proč jsem se probudil. Zaslechl jsem zvuk známý z dětství: zvonek u dveří.

Pohlédl jsem na hodinky, tiše jsem zaklel, vyskočil na nohy a vyběhl z pokoje.

„Ach,“ vypravil jsem ze sebe, jakmile jsem otevřel dveře bytu, „omlouvám se. Usnul jsem a neslyšel tě zvonit.“

„Nic se–“ spustila Katrina a protahovala se kolem mě dovnitř, ale nedopověděla. Zůstala na něco zírat. Měl jsem snad rozepnutý poklopec?

Sklopil jsem pohled a uvědomil si, že pořád ještě držím knihu.

„No, díkybohu jsi ji našel,“ pravila a ulehčeně vydechla.

Zamžikal jsem. „Co jsem našel–“

Kývla ke knize. „Tady to.“

„Ne, počkej– Jak jsi– Moment. Ty to víš?“

„Ano,“ odvětila.

Znovu jsem zamžikal. „Jak to víš?“

„V dospívání mi Lena pomohla.“ Zarazila se. „Bylo to pár let po tvém odjezdu. Chtěli mě poslat na léčení. Tvrdili, že to nemám v hlavě v pořádku. Luda k´o kupus. Měla jsem halucinace, slýchala jsem hlasy. Skoro až zlé sny za plného vědomí. Všude jsem viděla mrtvé. Tvoje babička byla jediná, kdo si nemyslel, že jsem blázen.“ Upřela na mě pevný pohled. „A já nebyla blázen. Skutečně jsem viděla mrtvé.“

Chvíli mi trvalo, než jsem to strávil. „Jako duchy? Viděla jsi duchy?“

Nadechla se.

„Dala mi něco, po čem to na nějakou dobu ustalo, na dost dlouho, abych se zklidnila a nedostala se do cvokárny. A pak mi jednou v noci poskytla důkladné školení. Bože můj, bylo vedro k padnutí, půlka července. Přikázala mi, abych se vykradla z domova a sešla se s ní na hřbitově. Než se rozednilo, věděla jsem si s těmi hlasy a přízraky rady. Uměla jsem rozeznat skutečné lidi od těch, které... no, které jsem viděla a slyšela jen já.“

„Hmmm,“ opáčil jsem. „Možná bychom se na to měli posadit.“

Zavedl jsem ji do kuchyně a na chvilku zavládlo mlčení, než jsem pro nás oba připravil cedevitu. To byl další závan dětství, který jsem tam našel ve skříňce. Prášek byl žlutý, jak jsem si ho pamatoval, a když se rozpustil ve vodě, měl stejnou chuť po chemických citronech, lepších než ty přírodní. Některé věci se nezměnily. V té chvíli jsem za to byl velice vděčný.

Posadili jsme se, upíjeli a jen se dívali jeden na druhého. Znali jsme se dlouho. Bývali jsme kamarádi. Jenže to bylo hodně dávno. A ona se za ty roky pochopitelně změnila víc, než bych si kdy uměl představit.

A přece: důvěřuj jí, přečetl jsem si v dopise.

Ten dopis. Ta kniha. Ten pokoj.

„Tak ona byla čarodějnice,“ konstatoval jsem konečně. „Štriga.“

Katrina viditelně znervózněla.

„Co?“ pobídl jsem ji.

„To by– no, to by se jí nelíbilo, kdyby tě slyšela.“

„Ne?“

„Nic takového nebyla. Štriga se zabývá černou magií, zlými kouzly. Tvoje babička ve svých nejlepších letech podle všeho právě několika takovým zaťala tipec.“

„To jako doslova, nebo...?“ zeptal jsem se bez uvažování.

Katrina se odmlčela. „Víš, vždycky jsem se domnívala, že to myslí obrazně, ale jak jsi to teď nadhodil...“

„No ano, ona na vysoké škole boxovala,“ zasmál jsem se ve snaze přijít na jiné myšlenky. „Tak tedy prostě jen čarodějnice?“ Jako by to bylo docela normální.

Katrina zavrtěla hlavou.

„Krsnik,“ prohlásila. „Vlastně krsnica, ale u nich se na – jak se to řekne? – na maskulinum nebo femininum nehledí. Dokonce tvrdila, že je radši, když lidé považují za krsniky pouze muže. Prý to ženským krsnikům přináší výhodu. Nejsou tak nápadné.“

Krsnik. To slovo jsem si velmi matně vybavoval z příběhů, které mi babička vypravovala: o tom, jak krsnici bojovali se štriguny a upíry a vlkodlaky, příběhy o rozličných nadpřirozených stvořeních.

Smyšlené historky o smyšlených věcech. O něčem, co není skutečné.

Vedli jsme směšnou debatu. Naprosto bláznivou a–

„Chápu,“ prohodila a já na ni chvíli oněměle zíral.

Umí – umí číst myšlenky? napadlo mě ohromeně.

„Ne, nečtu myšlenky,“ prohlásila a pokrčila rameny, „jen jsem z tvého výrazu vyrozuměla, že tohle všechno považuješ za naprostou pitomost. Mám pravdu?“

„No, ano.“ Sjel jsem očima ke knize vedle mojí sklenice. „Takže... v tom dopise píše... jsem tedy taky krsnik?“

„Ano,“ odvětila Katrina. „Napsala, že ses jím stal, Paule,“ dodala spěšně. „Po její smrti.“

„Po její...“

„Vysvětlovala mi to. Je to prý... ehm... dědičné. Jako titul. Stav, což je případné slovo. Vysvětlila mi, že existuje mnoho způsobů, jak se člověk může stát krsnikem. Někteří se tak narodí, jiní schopnosti zdědí. Vaše rodina patří k těm, kde se předávají vždy po smrti z jednoho na druhého. Nevěděla s jistotou, že je získáš ty, rozumíš? Podle ní byla velká šance, ale přece jen...“

„Kdo jiný by to mohl být?“ zeptal jsem se s nelíčeným zájmem.

„Tvoje matka. Mám dopis, který jsem měla vložit do knihy, kdyby to byla ona. Nebo by se muselo počkat, až bys měl děti a stav by přešel na ně.“

„Počkat?“

„Patrně,“ řekla Katrina a pokrčila rameny. „Hele, já nejsem odbornice. Pravděpodobně se to píše v té knize.“

„Ale co– Co bych měl– Jak mám–“

„Nemám tušení. Já nejsem krsnik. Požádala mě, abych ti pomohla, že mi na oplátku taky pomůžeš.“

„V čem bych ti měl pomoct?“

„Nejspíš v obecných nadpřirozených záležitostech.“

Seděli jsme tam a informace se ve mně vrstvily, aniž bych kteroukoli z nich mohl řádně zpracovat.

„Takže ty vidíš a slyšíš mrtvé,“ prohodil jsem, abych něco řekl.

„Často,“ přitakala.

Přikývl jsem, sáhl po sklenici, ale zarazil jsem se. „Moment. Vidíš – vidíš taky ji? Slyšíš ji?“

Se smutným výrazem zavrtěla hlavou.

„Ne. Většina lidí se – hned po smrti pokračují dál. Jen málo se jich zdrží. Popravdě řečeno, naštěstí pro mě.“

„Ona tu nezůstala.“

„Ne.“

„Nezůstalo tu nic, co by potřebovala dokončit? Třeba ten pokoj... Člověk by si myslel, že odešla od rozdělané práce, všechny ty mapy a papíry...“

„Podle mě... věděla, že její práce nezůstane nedokončená,“ pravila Katrina a zadívala se na mě.

Najednou jsem ucítil současně horko i chlad a skoro bych přísahal, že se mi nahoru a dolů po zádech proběhly slizké tlapky nějaké velké ještěrky.

„Nedáš si něco ostřejšího?“ zeptala se Katrina a zvedla se od stolu.

„Hmmm...“ bylo jediné, na co jsem se zmohl.

Otevřela skříňku, vytáhla dvě štamprlata a v jiné skříňce našla malou plastovou láhev. V ní byl alkohol, to jsem poznal na první pohled: láhev byla oranžová a uzávěr modrý – a na Balkáně láhev s nepasujícím uzávěrem signalizovala, že je v ní pravděpodobně nějaký druh rakije, podomácku pálené vínovice.

Chutnala příšerně a stejně tak i páchla. Naklopil jsem do sebe dva panáky. Pak jsem pohlédl na Katrinu. „Co se ode mě očekává?“

Zvedla ruce. „Neměl bys nějakou jednodušší otázku?“ Usmála se. „Myslím ale, že bys mě měl pozvat na oběd.“

A to jsem taky udělal. Nejprve jsem si ale dal sprchu – dlouhou horkou sprchu v naději, že mi pročistí hlavu nebo mě probudí, tentokrát už doopravdy. Od Katrinina příchodu jsem byl plně vzhůru, ale sprcha mi trochu pomohla urovnat zmatek v hlavě přinejmenším do té míry, že jsem si všechno roztřídil na hromádky a získal tak trochu manévrovacího prostoru.

Jedna věc: pokoj byl fakt. Byl sice neskutečný, ale byl to fakt.

Druhá věc: pokud byl pokoj fakt, pak kouzla – dobrá, tedy něco, čemu by se dalo říkat kouzla – byla taky fakt.

Třetí věc: babička byla čarodějnice. Krsnik. Jak jsem si matně pamatoval, krsnik byl něco jako lovec netvorů a čaroděj v jednom. Šlo o to, že babička byla zkrátka čarodějnice.

A poslední věc... Já byl taky čaroděj, aspoň to psala v dopise. Jinak bych nenašel ten pokoj.

Takto utříděný vypadal seznam záhad přijatelně. Byl jsem si jistý, že kdokoli, u koho se doma našla stěna plná výstřižků propojených různobarevnými čárami, považoval jak onu stěnu, tak i psychický stav, který naznačovala, za přijatelný.

Převlékl jsem se do jediného náhradního oblečení, které jsem si přivezl. Měl jsem původně v plánu zajít tu na hřbitov, být přítomen čtení poslední vůle a hned nato odletět domů. Sem a zase zpátky, dvaasedmdesát hodin maximálně. Neuplynula ještě skoro ani třetina vymezeného času a mně se svět převrátil vzhůru nohama.

„Kam zajdeme?“ zeptal jsem se, když jsem se vrátil do obývacího pokoje. Katrina seděla na kanapi a s posmutnělým úsměvem listovala v knize. Zvedla ke mně zrak a oči měla v koutcích nepatrně zarudlé.

„Podle toho, na co zrovna máš chuť,“ odpověděla. „Kromě burku.“

„Mám být upřímný?“ zeptal jsem se s úsměvem. „Dal bych si rybu.“

Zvedla obočí. „Znám jednu výtečnou restauraci.“

Cestou po schodech dolů do přízemí kolem nás proběhla mladá dívka a divoce dupala, jak se hnala do poschodí.

Ustoupil jsem na stranu, aby do mě nevrazila, a mou pozornost na okamžik upoutala červená mašle, kterou měla ve vlasech. Když jsem uslyšel, jak si pro sebe nahlas něco drmolí, zadoufal jsem, že je to jen nezkrotnou energií a že není nedejbůh posedlá.

Katrina na ni vrhla pohled, usmála se, zavrtěla hlavou a pokračovali jsme v cestě dolů.

Venku bylo teplo, jasný den s čistou oblohou. Bylo to příjemné. Bylo to normální. Nepřestával jsem si to opakovat, když jsme kráčeli ulicí a zahnuli za roh.

Měl bych pokračovat v rozhovoru, to bylo zřejmé. Možná bych však aspoň na chvíli mohl mluvit o něčem jiném. O něčem úplně obyčejném. Rozhlédl jsem se a uviděl, že v místě, kde za mého dětství stával kiosk, byla teď prázdná plocha s několika plastovými kontejnery na odpadky.

„Musím tě pochválit,“ začal jsem, „mluvíš výborně anglicky.“

Katrina se usmála. „Za to může Lena.“

„Jak to myslíš?“

„Když mi bylo osmnáct, dostala jsem stipendium ke studiu v Anglii. Grafický design. To ona mě ponoukala, abych o ně požádala. Při pohovoru jsem si vedla skvěle, ale... Mám dojem, že se nějakým způsobem postarala, abych stipendium dostala.“

Přikyvoval jsem. Babička měla zájem na tom, abych dobře prospíval ve škole. K domácím úkolům mě nikdy nenutila silou, ale měla metody, kterými docílila, abych je měl hotové vždycky předtím, než jsem si začal hrát, číst nebo se dívat na televizi.

„K diplomu jsem se ale nedopracovala,“ pokračovala Katrina.

Zvedl jsem obočí. „Změnila jsi úmysly?“

„To ani ne, ale spíš jsem si uvědomila, že mě ten obor nijak moc nepřitahuje. Tlačili mě do toho rodiče, protože na základní a střední škole jsem docela dobře kreslila.“

Chvíli jsme šli dál mlčky.

„Lena mi to nevyčítala. Dokonce se ani nezlobila. Víš, na její reakci mi záleželo víc než na tom, jak to vezmou rodiče. Pomohla mi ale najít práci v obchodě s potravinami a nikdy jsem od ní neslyšela, že jsem zahodila šanci.“

„Ehm, a v tom obchodě pracuješ pořád?“

Pohlédla na mě a tiše se zasmála. „Ne, ne, kdepak.“ Odmlčela se. „Máš pravdu, ani jsem se nezmínila, co dělám. Živím se právními překlady, z angličtiny do chorvatštiny a naopak.“ Pokračovala s úsměvem. „Ukázalo se, že doba, kterou jsem strávila v Anglii, nebyly promarněné tři roky. Hodně jsem si vylepšila angličtinu, hlavně psanou, ale seznámila jsem se taky s některými lidmi, kteří později navázali pracovní kontakty s chorvatskými úřady a já pro ně sem tam něco přeložila. Potom mě jeden chorvatský právník požádal, jestli bych s ním nechtěla spolupracovat, a už se to vezlo.“

„Děláš na sebe?“

„Bůh žehnej zakázkové ekonomice,“ pravila tónem plným ironie.

„Ať se škvaří v pekle,“ prskl jsem.

„Amen.“

Oba jsme se uchechtli.

„Ty jsi ale přece taky na volné noze, ne?“ zeptala se.

Přisvědčil jsem. „V poslední době dělám hlavně v reklamě.“

„A můžu se tě na něco zeptat? Proč mluvíš tak mizerně chorvatsky?“

Znovu jsem se uchechtl.

„Za to můžou moji rodiče. Když – moment, víš ty vůbec, proč jsme se odstěhovali?“

Olízla si rty.

„Lena mi za ty roky o tom občas něco pověděla. Zmiňovala se, že tvůj táta je stavař.“

„Ano,“ přisvědčil jsem. „Přesně dva dny po konci války dostal nabídku, aby pracoval pro jednu velkou nadnárodní firmu. Stavěla mosty, nemocnice, letiště, bytovky, přehrady – jakmile mělo vyrůst něco z betonu, stavěli to oni. A táta v tom byl opravdu dobrý. Nabídku přijal, jenže to znamenalo jezdit po celém světě. Měl jsem zůstat s mámou v Chorvatsku a on by se za námi pravidelně vracel, jenže pak – no, rodiče si o tom důkladně promluvili a ani jeden tady nechtěl zůstat. A tak jsme odjeli.“

„Jak to poslouchám, asi to pro dítě není nic pěkného,“ poznamenala Katrina. „Výuka probíhala v angličtině?“

Jo, pokud jde o to...

Přikývl jsem na souhlas. „Říkejme jí Lena.“

„Paule?“