Voják:
úctu si musíš zasloužit

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

Jay Morton

Voják: úctu si musíš zasloužit – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2024

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Věnuju všem, kteří v dobrém i zlém ovlivnili můj život. Rodině, která navzdory všemu vždycky stála při mně. A tobě, čtenáři. Doufám, že tě moje zkušenosti a vědomosti inspirují a že pochopíš, že všechno se dá vyřešit a máš na víc, než si myslíš.

Prolog

Mount Everest, květen 2019

Sakra! Tohle nevěstí nic dobrého!

Úzký paprsek světla z mé čelovky protíná hustou mlhu. Pod nohama a přímo před očima vidím jen skály a sníh. Dál už nic. Paprsek bledne a ztrácí se. Do uší mi doléhají jen tři zvuky: zuřivé vytí větru, cinkání karabin na úvazku a dech. Netuším, kolik je hodin. Vím jen, že je hluboká noc a že každý soudný člověk leží zabalený ve spacáku v bezpečí stanu. Tábor C1 jsem opustil už dávno a konec cesty k C2 je v nedohlednu.

Teda pokud se tam dostanu.

Jak už jsem říkal, nevypadá to dobře. Vůbec. Vážně vůbec. A nemyslím to obrazně.

Mrznu a za nic na světě se nemůžu zahřát. Tělo nedokáže produkovat teplo, přestože mám na sobě všechno, co se dalo obléknout. Málo jsem jedl a spal. Je mi příšerná zima, ale už se ani netřesu. Špatné znamení. Pokud se člověk třese zimou, znamená to, že se tělo snaží zahřát. Kdybych aspoň dokázal jít rychleji, možná by mi bylo tepleji, jenomže jsem u konce sil a odpočívám po každém kroku. Je to začarovaný kruh. Potřebuju jít rychleji, abych se zahřál, ale je mi hrozná zima a nemůžu, sotva se vleču. Čím jsem pomalejší, tím je mi chladněji, a čím mi je chladněji, tím jsem pomalejší. Nezbývají mi žádné síly, jsem v koncích. Ačkoli tělo pracuje na plné obrátky – dělám strmý výstup v nadmořské výšce víc než šest tisíc metrů, v níž je o polovinu míň kyslíku než v úrovni moře –, nic mě nebolí. Necítím, že by se mi v nohách hromadila kyselina mléčná, ani svalovinu na rukách. Necítím vůbec nic. O to jde. Jako kdybyste zavřeli kohoutek nebo vytáhli spotřebič ze zásuvky. Jako kdyby všechny zbytky sil někdo spláchl.

Krok. Odpočinek. Krok. Odpočinek. A pokaždé se mi odstup mezi dvěma kroky trochu zvětšuje. Musím jít dál. Chci to vzdát. Chci si odpočinout tady a teď a načerpat sílu, i když k tomu bez tepla a jídla nedojde. Ale i tak. Aspoň chviličku, ne? Připravit vojsko na poslední bitvu.

Tělo vypíná. Mysl vypíná.

Jdou na mě mdloby, ale chápu, že jsem podchlazený.

Podchlazení má tři stádia. Prvnímu se říká mírné. Tělo se snaží si za každou cenu uchovat teplo: svalový třes, rychlé a mělké dýchání, zrychlený tep a zúžené cévy. Potom nastupuje prostřední stádium. Člověk začíná být zmatený, zapomíná, dostavují se poruchy řeči, zpomalují se reflexy a přestává fungovat jemná motorika. U mě se už určitě chystá druhá fáze.

Stačí, třetí stádium si nemůžu dovolit. Zabilo by mě. Základní tělesné funkce postupně vypovídají poslušnost: nehmatný pulz, dechová zástava, pokles krevního tlaku a tělesné teploty. Začínají halucinace a smysly jsou tak zmatené, že se člověk třeba začne svlékat, protože má pocit, že je mu horko, ne zima. Když se svlékne při minus dvaceti a v ledovém větru, pronikajícím rovnou pod kůži, všichni víme, jak to končí. Vysoko v horách našli nejednu polonahou či dokonce nahou mrtvolu.

V tomhle stádiu zatím nejsem, ale pokud zůstanu dlouho stát, brzo se k němu dostanu. Přestože naprosto přesně vím, co mi hrozí, nebojím se a ani nepanikařím. Vlastně jsem docela v pohodě. A právě v tom je zakopaný pes. Je snadné se s tím smířit a přijmout nevyhnutelné. Můžu se prostě posadit a víc se nepostavit. Můžu si lehnout a klidně usnout. Blaženě a bezbolestně.

Najednou mě napadne cosi nepříjemného. Vzpomenu si na chlapy v táboře C2, ležícím jen kousek nade mnou, i když teď jakoby nekonečně daleko, kteří se ráno probudí a nedaleko stanu najdou bezvládné tělo. Nějaký chudák, co chtěl vylézt nahoru, ale nepodařilo se mu to.

Vlastně chudák jménem Jay Morton. Vidím vlastní smrt.

Samozřejmě jsem se do tábora C2 nakonec dostal, jinak byste nečetli tyhle řádky (jedině kdyby někomu přišla zpráva z onoho světa).

Nebylo to poprvé, kdy jsem čelil smrti, a určitě ani naposled. Nechci se tu vytahovat ani si hrát na frajera, je to prostý fakt. Když se dobrovolně vystavujete nebezpečí, berete na vědomí, že jdete až za hranu. Později se v knize dočtete, že když jsem se tu noc vydal sám na Mount Everest, neexistovalo v tu chvíli lepší řešení, ať to zní jakkoli divně. Nešel jsem tam s úmyslem se zničit, protože se mi chtělo. Udělal jsem to proto, že všechny ostatní možnosti by mě takřka určitě zabily.

Povím vám pár věcí, abyste pochopili. Narodil jsem se v roce 1984 v hrabství Lancaster ve městě Preston, kde jsem strávil dětství. Někteří kluci ze speciálních jednotek vám budou vyprávět strašidelné příběhy z dětství ve stylu Olivera Twista nebo ještě něco horšího. Jenže to není můj případ. Vyrůstal jsem naprosto normálně, přímo nezajímavě. Byl jsem neposedné dítě, co nerado trávilo čas doma a neumělo se na nic soustředit. Dnes by mi zřejmě diagnostikovali ADHD čili hyperaktivitu, ale tehdy tomu říkali otravné dítě, které pořád něco vymýšlí. Určitě jsem ale nebyl zlý, rozhodně jsem nebyl žádný malý hajzlík. Prostě jsem jen moc nemusel školu a škola zase mě. Nejlíp jsem se cítil na hřišti, kde jsem na ligové úrovni hrál ragby (a všem chlapům na jihu, co si myslí, že tady ragby moc dobře nehrajem, radím, aby přijeli na sever a řekli nám to do očí).

Takže ze školy jsem vypadl okamžitě, jak to šlo. Bylo mi šestnáct, a ačkoli jsem nastoupil na vysokou (pořád v Prestonu) a studoval jsem tělesnou výchovu, za rok jsem toho nechal. Částečně za to mohla skutečnost, že jsem si už v té době docela slušně vydělával rozvozem, ale hlavně mě nebavilo trávit čas zavřený mezi čtyřmi stěnami a posloucháním otravných přednášek. Rozvoz určitě nepatří k nejvíc vzrušujícím povoláním na světě, ale aspoň jsem netrčel v kanceláři, to se v mých očích rovnalo smrti. Trávil jsem čas venku, pohyboval jsem se a mezi nakládáním a vykládáním zboží jsem se mohl věnovat sobě a poslouchat hudbu.

Už tehdy jsem ale věděl, že se nejedná o dlouhodobou záležitost. Nechtěl jsem to dělat do konce života. Toužil jsem jít do světa a zjistit, co v něm je, a přitom si dávat pořádně do těla. Věděl jsem, že někteří kámoši se nehnou z Prestonu a budou ve vychozených kolejích kráčet až do smrti. Ať se jim daří, pokud si tak představují život, ale já mám jiné plány. Nic proti Prestonu, stejně bych se cítil kdekoli jinde. Ale svět mi nabízel tolik možností, tak proč čekat na jednom místě?

Semínka budoucnosti jsem ale zasel už před lety, když jsem ještě jako kluk zašel se svým starším bratrem do knihovny. Rozhodně jsem nebyl dítě, které by se rádo biflovalo, takže se dalo mluvit spíš o mimořádné návštěvě, na níž by si sběratelé kuriozit určitě smlsli. Brácha mi ukázal knížku v černé obálce, na které stál chlap v maskáčích a se samopalem MP5 v ruce.

Velkými písmeny tam stálo „SAS“.

„Co je to SAS?“ zeptal jsem se.

„Jednotka speciálního určení,“ odpověděl bratr. „Něco jako špioni ve službách Jejího Veličenstva.“

To znělo docela dobře.

Už tenkrát mi nicméně bylo jasné, že nemůžu jen tak napochodovat do SAS a zaklepat na dveře. Nejdřív musím narukovat do běžné armády, abych na to mohl vůbec pomyslet (a hned od začátku jsem věděl, že šance jsou malé, velmi malé, ale to všechno jsem měl pouze ve svých rukách). Dozvěděl jsem se, že existují dvě pěchoty, námořní a výsadková, které představují tak asi půl cesty mezi armádou a SAS. Pomyslel jsem si, že kdyby se mi podařilo do jedné z nich nastoupit, dostal bych se o krok blíž k vytouženému cíli. Rozhodl jsem se, že se přidám k mariňákům. Netuším proč. Preston je od moře vzdálený spoustu mil a o námořnictvu jsem věděl asi tolik, co obyvatel Sahary. Něco mě k němu ale přitahovalo, a tak jsem se tou touhou nechal vést.

Tedy aspoň do chvíle, kdy jsem přišel do odvodové kanceláře.

Urostlý seržant si prohlédl vyhublého kluka z Prestonu od hlavy až k patě. Očividně jsem na něj žádný dojem neudělal. Ani se mu nedivím. Položil mi pár otázek. Dal jsem mu pár odpovědí. Podal mi brožurku.

„Přečti si tohle, synku, a když budeš mít chuť se vrátit, podíváme se, co v tobě je.“

„Děkuju.“

Už jsem byl skoro venku, když se ještě zeptal:

„Umíš dělat shyby?“

„Jasně.“

„Kolik?“

Napadlo mě, že něco plácnu, ale věděl jsem, že to prohlédne.

„Jeden, dva.“

„Nevracej se, dokud jich neuděláš dvanáct.“

Dvanáct? Dvanáct? Pochyboval jsem, že jich Arnold Schwarzenegger udělá dvanáct!

Vyšel jsem z náborové kanceláře námořní pěchoty a napochodoval rovnou ke klasické armádě. Vsadím se, že tam po mně nebudou chtít dvanáct shybů!

Nechtěli. Snažili se mě přesvědčit, abych nastoupil do místního Královského lancashirského pluku, ale to se mi moc nelíbilo. Chtěl jsem k výsadkářům a tečka! Nic proti královskému pluku a jejich parádním uniformám, ale když mě nechtěli k mariňákům, potřebuju se dostat k výsadkářům.

Přijali mě v roce 2004, když mi bylo dvacet. Strávil jsem tam čtyři roky, odsloužil jsem si svoje v Iráku i Afghánistánu a potom dalších deset let v SAS (anebo jednoduše v Regimentu, jak tomu říkáme), kde jsem byl několikrát nasazený v misích Tier One (nejutajenějších a nejelitnějších operacích, které vůbec existují). Dostalo se mi výcviku v různých specializacích, mezi něž patřily třeba výsadky ve vysokých nadmořských výškách, vojenská zdravotnická služba, orientace ve vysokohorském terénu, ochranné zabezpečení, mentorství, výcvikové metody a tím výčet ještě ani zdaleka nekončí.

Po odchodu z SAS jsem se věnoval opravdu všemu možnému. Pomáhal jsem zakládat firmy, řídil závodní auta, vylezl jsem na nejvyšší hory světa a napsal knihu. Nejvíc jsem se však proslavil účinkováním v seriálu televize Chanel 4: SAS: Odvážnému štěstí přeje. Vystupují v nich bývalí instruktoři speciálních jednotek, kteří přivedou skupinu dobrovolníků a podrobují je tvrdému výcviku a úmorným výběrovým procedurám. V mém účinkování došlo k zajímavému zvratu. Prvních šest dní jsem byl soutěžící a podával instruktorům zprávy o pokroku kolegů: komu se daří, komu je třeba přistřihnout křidýlka a koho je nutné naopak povzbudit. Potom přišla velká chvíle. Jmenovali mě instruktorem a během následujících deseti dnů jsem působil po boku Anta Middeltona, Jasona Foxe, Marka Billinghama a Ollieho Ollertona. Pořad se začal vysílat v roce 2015, stal se velkým hitem a vystupování v něm mě zviditelnilo tak, jak se mi o tom během pobytu v Regimentu ani nesnilo. Nemluvě o splnění snu dítěte, které před lety objevilo v knihovně knížku o SAS.

Zkušenosti z armády i mimo ni mě hodně naučily o životě a o přístupu k němu. O tom je tato kniha. Nechtěl jsem napsat obyčejný životopis ze tří dobrých důvodů. Zaprvé, kdejaký Tom, Dick či Harry, kteří si přičuchnou k Regimentu nebo k jeho velení v Herefordu, už své životní příběhy napsali. Zadruhé, polovinu z těch knih můžeme považovat za beletrii, ne za životopis. Například balkon americké ambasády v Íránu by musel být velký jako fotbalové hřiště, aby se na něj vešli všichni, kteří tvrdí, že byli při jejím obsazování v roce 1980. A já fakt nechci, aby mě někdo strčil do stejné kategorie. A nakonec, v neposlední řadě, jsem podepsal závazek mlčenlivosti v souladu se zákonem o státních tajemstvích, což beru velmi vážně. Spousta věcí, které jsem zažil, by vám určitě vyrazila dech, ale ze zákona o nich mluvit nesmím. A i kdybych směl, nechci. Utajení těchto věcí má velké opodstatnění a já nebudu ohrožovat bezpečnost operací, jen abych se tím chlubil.

Můžu se však s vámi podělit o to, co jsem se naučil, aniž bych kohokoli vystavil nebezpečí. Proto se kniha jmenuje Voják. Když jste voják, není to jen slovo. Je to způsob života, jsou to pravidla, co vás úplně pohltí na všech frontách. Je to o přístupu k životu, pravidlech, která si nastavíte, hodnotách, které vyznáváte, metodách, které používáte, a systému, do něhož patříte. Pokud jste voják, nepracujete od osmi do čtyř. Vojáka z vás neudělá uniforma. Vojákem jste celým tělem i duší a to se nedá svléknout, nechat v kasárnách a jít domů. Vždycky mě pobavily zprávy o vojácích, kteří něco provedli mimo službu. Vím sice, co tím myslí, ale skutečný voják není nikdy mimo službu. Život je vaše služba, je s vámi a ve vás dvacet čtyři hodin denně.

V armádě mají rádi zkratky a kódování, takže i já jsem si jednu vymyslel. Je jím slovo „soldier“, tedy voják. Kniha má sedm kapitol, jsou pojmenované podle písmen v tomto slově a jsou svědkem většiny toho, co mě vojna naučila o životě:

S znamená: Sebepoznání: poznej se, snaž se a vyhecuj se!

O znamená: Otevřenost: buď otevřený příležitostem a využij jich.

L znamená: Lídr: proč je důležité stát se lídrem a jak se postavit do čela.

D znamená: Dobrodružnost: postav se nebezpečí tváří v tvář, užij si ho a neboj se.

I znamená: Inteligence: intelekt a informace.

E znamená: Excelentnost: buď excelentní, dosahuj a udržuj nejvyšší standardy.

R znamená: Rezistence: běž si za svým navzdory překážkám.

Věci, které jsem se naučil ve všech sedmi oblastech, ze mě udělali nejen lepšího vojáka, ale i člověka. Jedno se bez druhého neobejde. Věřím, že vám to pomůže stejně jako mně.

SEBEPOZNÁNÍ

Zůstat sám sebou a stát si za svým, ať už mám pravdu, nebo se mýlím, je vždycky víc než zbabělé podřízení se většině.

Irving Wallace

Nemůžete ze sebe dostat maximum, pokud se neznáte. Zní to naprosto jasně, ale byli byste překvapeni, jak málo lidí se snaží sama sebe poznat. Dalo by se říct, že sebepoznání nemá společenskou podporu. Často se chápe jako sebestředné chvastounství a nezdravé masírování ega, proto prý nestojí za nic. „Hledejte se,“ jako by vyšlo z úst nějakého kalifornského hipíka, a kdo by měl na takové věci čas, hlavně v Británii, kde se údajně na všechno díváme s nadhledem?

Ale když si dokážeme najít čas na hlouposti, mohli bychom si vyhradit chvíli i na to, co je ve vojenské terminologii naše klíčová mise. Určitě toho nebudete litovat. Navíc to není nic tak strašného. Určitě je to lehčí než pravidelná návštěva psychologa, ke kterému chodíte řešit svá dětská traumata. Stačí správně použít základní analytické schopnosti, které podvědomě zapojujete každý den při různých příležitostech.

Pro začátek je vhodné udělat si jednoduchý test osobnosti. Najdete jich spoustu, každý má svoje výhody i nevýhody a někomu vyhovuje ten a někomu zase jiný. Mně se ale zdá nejvhodnější indikátor typů osobností podle Myersové a Briggsové (MBTI). Hodnotí vás ve čtyřech základních oblastech:

• Jak se soustředíte anebo z čeho čerpáte energii (extraverze/introverze)

• Jak vnímáte a získáváte informace (smysly/intuice)

• Jak se rozhodujete (myšlení/cítění)

• Jak se chováte k okolnímu světu (usuzování/vnímání)

V každé oblasti patříte do jedné kategorie, což znamená, že existuje šestnáct typů osobností. Neexistují správné a nesprávné odpovědi ani „lepší“ či „horší“ osobnosti. Mně vyšlo, že jsem ENFP (extraverze, intuice, cítění, vnímání). Tyto typy osobností se taky nazývají agitátoři a mezi jejich hlavní charakteristiky (pozitivní a negativní) patří tyto:

1) Okouzlující, nezávislí, energetičtí a soucitní. To první musí posoudit jiní, ale další tři sedí přesně. Právě díky nezávislosti a energii jsem se jako dítě neustále dostával do problémů.

2) Má dobré nápady a je zvyklý pouštět se do velkých projektů, které zrcadlí jeho naději a dobrou vůli vůči okolí. Vždycky jsem se rád zapojoval do nejrůznějších věcí, čím ambicióznějších, tím líp. Mám rád lidi a snažím se je neustále posouvat vpřed. Rád se pouštím do věcí, a pokud je u toho nutné opustit komfortní zónu, ještě lepší.

3) Touží po kreativitě a svobodě víc než po stabilitě a bezpečí. Může to znít divně, když jsem strávil čtrnáct let v armádě, což je nejstabilnější a nejbezpečnější instituce široko daleko. Mějte však na paměti, že jsem tři čtvrtiny tohoto času strávil v SAS, kde ani tak nezáleží na hodnosti – svobodné myšlení se tam nejen toleruje, ale přímo očekává – a kde se posouvají hranice prakticky každý den. Určitě bych tak dlouhou dobu nevydržel u klasické armády.

4) Naplnění nachází při hledání nových a originálních řešení. Rychle ztrácí trpělivost a deprimuje ho, pokud se cítí uvězněný v jednotvárné činnosti. Z SAS jsem odešel, když se ukázalo, že dřív nebo později skončím za kancelářským stolem se spoustou papírování a monotónní prací. To nebylo nic pro mě. Chtěl jsem toho přece ještě hodně vyzkoušet.

5) Lehce navazuje vztahy a zjišťuje, co všechno lidi motivuje. Miluju společnost a rád sleduju, co jiné žene vpřed. Když strávíte měsíce na nějakém bohem zapomenutém místě a na nějaké vysunuté operační základně v afghánské poušti, kde vám společnost dělá jen hrstka chlapů a tálibánské minomety, které vás noc co noc nenechají spát, vytvoříte si se svými druhy velmi silné pouto. Musíte. Závisí na tom váš život. Jestliže přežití visí neustále na vlásku, což většina z vás (pravděpodobně naštěstí) nikdy neprožije na vlastní kůži, vytvoříte si vazby na celý život.

6) Stále potřebuje mít tu malou šibalskou jiskřičku v oku. Platí to stoprocentně. Mnozí vám řeknou, že v mém případě je ta jiskra spíš obrovská, ale na velikosti nezáleží. Hlavně, že tam stále je.

7) Nemá rád umělé autority. Víc se budu tomuhle tématu věnovat v kapitole Lídr, ale v podstatě to sedí. Rád rozdávám a přijímám dobré nápady a nezáleží na tom, kdo s nimi přišel. Brainstorming mezi sobě rovnými je skvělý. Představa, že mám poslouchat někoho jen proto, že je starší a zkušenější, mě děsí. Tituly jsou mi úplně ukradené. Záleží na tom, s čím přijdete. Nevážím si funkce, ale lidí, kteří si moji úctu zaslouží.

8) Nesnáší, když se mu někdo dívá pod ruce. Kámo, řekl jsi, co mám udělat, tak mě nech pracovat. Nestůj mi za zády a nekontroluj mě každých pět vteřin, protože mě jen naštveš a budu mít pocit, že něco dělám špatně.

9) Těžko se soustředí. Nejde jen o neposednost v dětství, kterou jsem zmiňoval, spíš je to otázka výběru. Jestliže mě něco zaujme, soustředím se jako šelma na kořist. Jenomže když mi dáte úkol, který mě nebaví, pozornost začne polevovat. Administrativa mi tedy vůbec nejde. Vím, že se to musí udělat, ale nebaví mě to.

10) Nezávislý, až to bolí. Někdy jsem až příliš nezávislý a není to pro mě dobře. Nedělám to naschvál, ale občas od sebe lidi odstrkuju, pokud mám pocit, že se příliš míchají do mých záležitostí. Velmi dobře to vysvětluje citát z filmu Nelítostný souboj, v němž de Niro říká: „Na nikoho se nesmíš vázat natolik, abys ho nedokázal opustit během třiceti vteřin, když půjde do tuhého.“ Nejsem až takový ksindl (a navíc nejsem bankovní lupič, jako ta postava de Nira), ale ano, chápu, že lidi, kteří mají jiný přístup, někdy trpí.

Kromě toho mě vystihují ještě dvě vlastnosti, co pro agitátory nejsou moc typické.

Zaprvé, mimořádně rád trávím čas venku. Nejen proto, že se nerad zavírám v kanceláři, ale prostě nedokážu uvnitř vydržet. Jednou jsem četl rozhovor s bývalou volejbalistkou Gabby Reeceovou, která se provdala za surfaře Lairda Hamiltona. Říkala, že i když Laird chodí z pláže domů za ní a za dětmi na oběd a i když se jim snaží naplno věnovat, po hodině se začne ošívat, protože ho to táhne zpátky k vlnám, kterým patří jeho duše. Totéž platí u extrémního běžce Kíliana Jorneta, jenž žije a trénuje v Norsku. Po něj jsou zase smyslem života hory.

Já to zase až tak nepřeháním, ale úplně je chápu. Práce v kanceláři by mě zabila. Prostě bych to nedal. Pamatuju se na to, jak si táta do práce bral oblek s kravatou. Vždycky jsem si pomyslel: Proč jako? V životě jsem na sobě oblek neměl. A pokud musím z nějakého důvodu zajít do kanceláře, vysaje to ze mě všechnu energii. Jsem mnohem produktivnější při „pracovních procházkách“, kdy se toulám po loukách s mozkem vyřazeným na neutrál a otevřený nápadům. Přicházejí samy. Posedávání před obrazovkou pro mě znamená, že někdo to už vymyslel a teď je to třeba realizovat. Přemýšlení však vyžaduje úplně jiné prostředí. Nic proti lidem, co mají kancelář rádi. Mnohým nepřekáží, protože jsou takový typ osobnosti, takže pokud jste to i vy, neurazte se. Já? Za nic na světě!

Zadruhé, jednoduchá psychologická akce a reakce. Miluju úkoly, co se údajně nedají zvládnout. Jestli chcete, abych něco udělal rychle, řekněte mi, že to nedokážu. Dokonce i když vím, že daná osoba si ze mě střílí a chce mě jen popíchnout, nedokážu zůstat v klidu. Jsem jako Pavlovův pes. Vychází to ze stejného zdroje jako moje soutěživá povaha, která mi nařizuje být silnější než ostatní a nandat jim to. Nevím, co přesně to spustilo, ale tenhle pocit, tuhle hryzající nejistotu mám celý život. V Prestonu jsem se kamarádil s klukama, kteří měli pořád holky, jenom já ne. Nebyl jsem žádný vyvrhel, to ne, ale nikdy jsem nebyl špička. Takže když mi někdo řekne „Tohle nedáš“ a já odpovím „Polib si“, skrývá se za tím mnohem víc. Tím mu ukazuju, že se s tím nejen vyrovnám, ale že mu to pořádně natřu. Ať jsou ostatní, jací chtějí, já budu jako bojovník vždycky rychlejší, drsnější a lepší.

Ta špetka nejistoty znamená, že občas trpím komplexem podvodníka. Při závodech Praga Cars v roce 2021, kdy jsem poprvé zajel na závodní okruh Brands Hatch na setkání s majiteli a chtěl jsem si trochu vyzkoušet auta, říkal jsem si v duchu: Co tady vlastně děláš? Dětství v Prestonu je už sice hodně daleko, ale v jistých okamžicích se ve mně probudí to dítě, co si pamatuje, jaké to tam bylo. Kdybyste mému desetiletému já řekli, že o čtvrt století později bude závodit na jednom z nejslavnějších okruhů v Británii, řekl bych, že vám muselo přeskočit. Vidíte, a jsem tady. A zažil jsem i spoustu jiného. Chce to jen si na to zvyknout.

Syndrom podvodníka se občas hodí, ale nesmíte se mu poddávat a nechat se jím ochromit. (Určitě by vás překvapilo, kolik lidí, mnohem slavnějších a úspěšnějších než já, jím taky trpí. Lidí, o nichž byste to nikdy neřekli, protože působí sebevědomě a vyrovnaně.) Proto jsem pokorný, ve střehu a lačný po nových informacích. Stále mám oči a uši na stopkách a neustále se chci učit a zlepšovat. Jakmile se začnu spoléhat jen na formu, je konec.

Představte si tělocvičnu plnou karatistů. Podle barvy pásu víte, kdo je na které úrovni. Nejnižší je bílý, pak následují žlutý, oranžový, zelený, modrý, hnědý a černý. Jaký byste chtěli mít? Většina vám řekne: „Černý, ten je nejlepší.“ (Mimochodem i u černého existují různé stupně. Černý pás je spíš začátek cesty než její konec, ale to teď nechci řešit.) Já to ale neřeknu. Radši si představuju, že mám pořád bílý a do konce života se musím zlepšovat. Dokonce i v oblasti, v níž mám největší zkušenosti, to znamená v armádě, v níž jsem, obrazně řečeno, už dosáhl černého pásu. Pořád si ale říkám, že mám jen bílý. Každý, koho v životě potkáte, vás může něčemu naučit, jen je třeba být otevřený.

A pokud to znamená, že musíte zapomenout na svoje ego, tak ať! Bývalý velitel speciální jednotky amerického námořnictva SEAL Jocko Willink říká: „Ego je jako reaktivní pancéřování. Čím víc do něj bušíte, tím silnější odpor klade. Můžete se bát, že jestli potlačíte ego, udupou vás. To se však běžně nestává, protože potlačení ega je nejvyšší forma sebevědomí. A to si zaslouží respekt. Na to, abyste dokázali odložit ego a potlačit ho, musíte být mimořádně silná osobnost. Jestli se bojíte dát ego stranou z obavy, že budete vypadat jako slaboch, tak hádejte, co se stane? Jste slaboch! Tak slaboch nebuďte!“

To je jedna ze čtyř zásad speciálních jednotek: pokora. (Další tři jsou neoblomná touha po dokonalosti, o čemž budeme mluvit v kapitole Exceletnost; beztřídní společnost, které se budu věnovat v kapitole Lídr; a smysl pro humor, který vás musí provázet na každém kroku. Jinak vojenský humor je dost černý, vlastně úplně černý. Před pár lety objevili vědátoři v Surrey nejčernější látku na světě a nazvali ji Vantablack. To by byl dost dobrý název humoru speciálních jednotek.)

Čím líp se vám ve speciálních jednotkách daří, tím pokornější byste měli být. Nikomu nemusíte věšet na nos svoje úspěchy nebo o nich dokonce lhát, aby si vás začali vážit. Je to podobné, jako když chlapi mluví o sexu. A v devíti z deseti případů platí, že čím víc o něm hovoří, tím míň ho mají. Operace speciálních jednotek jsou tajné. Teď, a budou i v budoucnosti. Jen hrstka zasvěcenců ví, kde a kdy vás nasadí. Nesmíte o tom mluvit ani s kamarády, ani s rodinou. Rozhodně to nesmíte jen tak vytrubovat do světa. Tím pádem to není práce pro chvastouny. Pokud toužíte po slávě, jste na nesprávném místě.

Na druhou stranu, ta hrstka lidí, jež o vás ví, si váží vašich schopností a energie, kterou vkládáte do splnění úkolu. Uspokojení tedy nacházíte ve vědomí, že jste odvedli kus dobré práce, a v mlčenlivém uznání těch, kteří vědí, co všechno vás to stálo. Proto je nutná pokora (pokud neumíte být pokorní, brzy máte po legraci).

S pokorou přichází morální zásadovost, kterou musíte mít v sobě, i když ji jiní vystavují světu. Musel jsem dělat těžká rozhodnutí. Násilím jsem bránil páchání násilí. Bez váhání musíte stisknout spoušť, je-li třeba. Jak říkal německý filozof Friedrich Nietzsche: „Ten, jenž bojuje s monstry, by si měl dát pozor, aby se sám nestal monstrem.“ Narukoval jsem proto, že jsem věřil, a pořád ještě věřím, že armáda koná dobro. Že zastává správné hodnoty, brání a upevňuje způsob života, za nějž se vyplatí bojovat.

Ten boj se však někdy pořádně zvrhne. Kdosi slavný kdysi prohlásil: „V noci spíme klidně, protože odvážní muži nezamhouří oči, aby nás chránili před lidmi, kteří nám chtějí ublížit.“ Ve filmu Pár správných chlapů říká plukovník Jessup ústy Jacka Nicholsona právníkovi, kterého hraje Tom Cruise: „Chcete, abych byl u té zdi. Potřebujete mě u té zdi.“ Já jsem u té obranné zdi stál, ve dne v noci, vždy připravený a dělal jsem to rád, ale pokaždé jsem se snažil zůstat dobrým člověkem, hrál jsem podle pravidel armády a vždy se snažil dodržovat vysoké profesionální, ale i morální standardy.

Jistě, jako voják jsem šel tam, kam mě poslali politikové. Je díky zásahu západní koalice v Afghánistánu a Iráku líp, nebo hůř? Po bitvě je každý generál. Teď už vím, že pokud se nám tam něco podařilo zlepšit, tak jen zčásti. Nikdo netvrdí, že tyhle války byly nesporným úspěchem. Jenomže já i ostatní chlapi, co tam sloužili, jsme byli skálopevně přesvědčeni, že přinášíme změnu k lepšímu a udělali jsme pro to všechno. Vážně jsme se snažili, to mi věřte!

Takže kdy už poznáte, že jste se zlepšili?

Pak si zacvičím. Během lockdownu jsem měl tři hlavní sestavy, které jsem cvičil doma a které můžete dělat taky. Stačí vám kettlebell (fitness závaží) a čtyři sta metrů, kde se dá běhat (někde v blízkém okolí). Sestava začíná rozcvičkou a protahováním (v podstatě strečinkem), aby se tělo zahřálo.

Typické chování vysavačů se dá shrnout takto:

• Poukazují na vaše nedostatky.

• Snaží se vás aspoň v něčem pochválit nebo povzbudit.