Linda Castillo 

Ďábelské srdce 

Originální název: An Evil Heart 

Vydáno u Minotaur Books, New York 2023 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© 2023 by Linda Castillo 

Published by arrangement with St. Martin’s Publishing Group. 

All rights reserved. 

Translation © Růžena Svobodová, 2024 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-1478-4 (epub) 

ISBN 978-80-279-1479-1 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Tato kniha je věnována mým čtenářům.

Děkuji vám za vaši mnohaletou podporu při psaní dnes už čtrnácti knih. Děkuji vám za vaše e-maily a dopisy.

Děkuji za komentáře na sociálních sítích.

Díky, že chodíte na moje akce (a posloucháte moje ne vždycky strhující prezentace). Především díky za to, že mi připomínáte, na čem skutečně záleží.

Velmi si vás všech vážím. 

Kéž je konec zlobě svévolníků. 

– Bible, žalm 7:10 

PROLOG 

Nebe nad korunami stromů už plálo odstíny jasně oranžové a zářivě růžové barvy, když Aden Karn vycouval se svým kolem z přístřešku. Do košíku na řídítkách spustil obědovou dózu, přivedl kolo k cestě, přehodil nohu přes sedátko a svižným tempem vyrazil. Jízda k místu, kde ho vyzvedávali Englischers, se kterými pracoval, obvykle trvala kolem dvaceti minut. Pro jednou vyrazil brzy a byl za to rád. Tuto část Ohia už postupně opanoval podzim a javory a ořešáky rostoucí podél cesty zbarvil jásavými barvami. Ještě týden a celou krajinu zachvátí plamenné barvy. Jeho mamm je označovala za Boží barvy. Dnes ráno jí musel dát za pravdu.

Když za hlasitého hučení kol po asfaltu prolétl zatáčkou kolem staré stodoly částečně zapuštěné do svahu, měl už košili provlhlou potem. Jeho kolegové se mu za dojíždění na kole smáli, ale šlo o dobrosrdečné popichování a Adenovi nijak nevadilo. A přece by nemohl nechat tažného koně čekat uvázaného až do konce směny. Jistě, párkrát už cestou zmokl, ale tento problém snadno vyřešil pršipláštěm sbaleným v obědové dóze. Někteří amišové v holmeském okresu teď jezdili na skútru, ale to Adena nelákalo. Měl rád ticho, tělesnou námahu, rychlost a svobodu, jež mu jízda na kole přinášela. Připadal si tak nějak blíž zemi – blíž Bohu – když projížděl krajem v cyklistickém sedle a opájel se dary, které Pán dopřává svým dětem.

Cestou po městské silnici si dával na čas. Minul jezírko na pastvině pana Younta, na jehož zarostlé hladině mávaly křídly kachny a s ohnutými krky oždibovaly plovoucí porost. Přejel po mostě k ovcím pasoucím se na husté trávě dole v sadu. Celé léto sledoval, jak ta jehňata rostou před očima. O kus dál prosvištěl kolem pole „kravské kukuřice“, kterou tam pan Dunlop nechal vysušit. Vzápětí se zvedl ze sedla a začal šlapat vestoje, aby překonal kopec na County Line Road. Dolů sjížděl málem až příliš rychle, užíval si svištění větru a pak se předklonil do zatáčky na Hansbarger Road.

Byl tak pohroužený do vlastních myšlenek, že si osoby v příkopu u cesty všiml, teprve když ji míjel. Jakmile koutkem oka zachytil překvapivou siluetu, vší silou brzdil v obavě, že se něco stalo. Zapřel se nohou o zem tak prudce, že zadní kolo sjelo do strany.

Postavil na zem i druhou nohu a ohlédl se přes rameno. Kupodivu nikde neviděl žádné vozidlo. Jen osobu v příkopě, jak hledí přímo na něj.

„Stalo se něco?“ zavolal.

Až tehdy si všiml zbraně. Nejdřív ji měl za pušku, ale to mu připadalo zvláštní, protože nebyla lovecká sezona. Pak si pořádně uvědomil, jaký má tvar – rozpřažená ramena, na levém vačka, vpředu napínací třmen – a došlo mu, že jde o kuši. Když se začala zvedat, přepadla ho nervozita. Vzápětí nevěřícně přihlížel, jak osoba naklání hlavu a míří na něj.

V hrudi ho píchla panika, pustil řídítka a zvedl dlaně do vzduchu.

„Hej! Co to…“

Cvak!

Neviditelná pěst mu vyrazila dech. Hruď mu zavalila vlna bolesti a sjela dolů po zádech jako palčivý blesk.

Podlomila se mu kolena. Kolo padlo k zemi stočenými řídítky napřed a zařinčelo o asfalt. Aden šokovaně shlédl na šipku trčící z jeho těla. Pak dopadl ramenem na zem. Spánkem narazil na asfalt. Svět kolem něj umlkl. Nehnutě ležel, zmateně mrkal, vnímal na tváři teplou silnici a taky bolest, která v něm pulzovala od hrudi až po pánev.

Pohnul nohou, přetočil se na záda a snažil se pochopit, co se právě stalo. Při tom pohybu se mu po páteři prohnala další bolestivá vlna. Zrak mu zahalil závoj temnoty. S úpěním znovu shlédl na šipku a došlo mu, že prošla skrz a trčí mu i ze zad.

Bože na nebesích…

Povolil mu měchýř. Cítil, jak mu teplá moč stéká po stehně a prosakuje do kalhot. Na to, aby se tím trápil, ho však svírala příliš urputná bolest. Příliš hrozný strach. Konečně si plně uvědomil, že je velmi vážně zraněný. Zachvátila ho panika. Otevřel ústa a snažil se nadechnout. Vyšel z něj příšerný zvuk.

Vtom zaslechl křupání bot o štěrk na cestě. Zvedl oči k postavě a pokusil se promluvit. Napřáhl k ní doširoka rozevřenou dlaň. „Pomoc.“

Odpovědí mu byl zcela nezúčastněný pohled prozrazující temný úmysl, z něhož mrazilo. Ty oči jako by ho ani neviděly. Střelec k němu napřáhl ruce v rukavicích. Měl odhodlaný výraz ve tváři. Šlo o neosobní úkon, nepříjemný, ale nutný. Oběma rukama mu sevřel rameno.

Aden zasténal. „Ne.“

Šipka zajížděla hlouběji a jeho probodávala šokující bolest. Další vlna bolesti ho zavalila, když ho postava přetočila na břicho. Zaúpěl, ale vyšlo z něj sotva hlesnutí. Prudce oddechoval v těžké agonii.

S vytržením střely z těla přišla další exploze utrpení. Ruce i nohy zatnul v křeči. Jednou. Dvakrát. Všechno světlo pohltila tma. Obklopila ho noc. Aden znovu cítil na rameni útočníkovy ruce. Prsty se mu zaryly do paže a zase ho přetočily.

Ležel na zemi, bezmocný a vyděšený, naslouchal svému přerývanému dechu a tělem mu probíhala bolest v rytmu jeho vlastního tepu. Zaslechl, jak kuše cinkla o zem a jak útočník strčil nohu do třmenu. Ozvalo se zapískání napínané tětivy. S cvaknutím zapadla do drážky ořechu.

Prosím, ne…

Zbraň volně visela v útočníkově ruce. Bezcitné oči se vpalovaly do Adenových. „Nemůžu dál snášet, co děláš,“ pronesl střelec.

Aden věděl, co teď přijde, a nedokázal se s tou hrůzou vyrovnat. Zděšení ho prostoupilo až do morku kostí. Pokusil se pohnout nohou ve snaze utéct nebo se odplazit, ale bylo to marné, neposlouchala ho. Objal dlaněmi střelcův kotník a stiskl nohavici mezi prsty.

„Nedělej to,“ žadonil.

Útočník mu mučivě něžně přiložil hrot střely k ústům. Vsunul mu ji mezi zuby a ostrou špičkou mu nařízl ret. Ocel zacinkala o sklovinu. Ucítil slanou pachuť krve. To už měl střelu v puse. Stlačila mu jazyk a pokračovala v cestě hlouběji. Dávila ho. Trhl sebou. Znovu. Byl zděšením bez sebe a nemohl uvěřit tomu, co se děje.

Pokusil se promluvit a do krku se mu nahrnula žluč.

Ucítil na rameni útočníkovu botu. Přišpendlila ho k zemi. Střelec položil prst na spoušť. Střela Adenovi probodávala hrdlo. Ústa se mu naplnila krví. Kašlal a dávil se a hrdlo se mu stahovalo. Chytil střelce za nohavici a tahal za ni.

Prosím. Cvak!

Vzhlédl k nebi, ale slunce už neviděl.

KAPITOLA 1 

Moje mamm měla oblíbené přísloví o drobných životních nepříjemnostech.

Vann es shmatza, hayva da shmatz un bayda es dutt naett letsht zu lang. Když tě něco bolí, přijmi tu bolest a modli se, aby netrvala příliš dlouho. Dnes ráno se mi vzpomínka na mamm míhá před očima a poprvé po dlouhé době se mi po ní stýská.

Stojím v sestřině ložnici na staré, dřevěné předváděcí stoličce. Moje policejní uniforma leží na posteli a boty na podlaze vedle ní. Opasek se služebním revolverem působí na šedo-bílém přehozu se vzorem snubních prstenů naprosto nemístně.

„Katie, dobré nebe, už zase sebou šiješ,“ povzdechne si Sarah. „Stůj klidně, ať to můžu připnout.“

„Promiň,“ zamumlám.

Ani si nevybavuju, kdy jsem na sobě šaty měla naposledy. A konkrétně tyhle mají bohatou historii. Moje sestra se v nich před jedenácti lety vdávala. Naše mamm kdysi taky. Naše babička je ušila. Když mě tedy sestra požádala, ať se na ně přijdu v rámci příprav své svatby podívat, nebylo proč odmítat. Ale teď, když jsem tady, mi dochází, že to nebyl moc dobrý nápad.

Už osmnáct let nejsem amiška. Zvolit si prosté šaty s tradičním halsduch a zapínáním na špendlíky místo knoflíků nebo cvočků mi připadá pokrytecké. Jako bych si hrála na někoho, kým nejsem, abych uspokojila komunitu, která spokojená nebude.

Má sestra to tak samozřejmě nevidí. Je tradicionalistka, mírotvůrce a optimistka v jednom. A co hůř, umí to s jehlou a nití a vůbec nepochybuje o tom, že ty šaty i přes moje zdráhání dokáže upravit do vhodné podoby a nějak přitom vyhovět všem zúčastněným.

„Tyhle šaty představují kus rodinné historie, Katie,“ povídá. „Mamm by udělalo velkou radost, kdyby ses v nich vdala, i když už nejsi amiška.“

„Myslím, že by prostě byla bez sebe už jen proto, že se konečně vdám.“

Zaškubou jí koutky. „To taky.“

Prohlížím si šaty zepředu, pohladím lehce zmačkanou látku dlaní a snažím se polknout povzdech. Šaty jsou nebesky modré a mají trochu moc nabíranou sukni sahající do půli lýtek. „Nezdají se ti moc dlouhé?“ zeptám se.

„Můžu je zkrátit,“ odpoví. „To není problém.“

„Ani živůtek tak docela nesedí.“

Sarah stiskne rty špendlík, zvedne lem, přišpendlí ho výš a zachová se diplomaticky jako vždy. „Zaberu je i v pase. Zvýrazním ramena.“

Skutečný problém samozřejmě nevězí v rozměrech sukně ani živůtku. Už dvacet minut obě chodíme okolo horké kaše. Sarah je příliš laskavá, než aby to téma otevřela.

„Jestli se ti ty šaty nelíbí, nevadí,“ zamumlá. „Můžu ti ušít nějaké podle tvého vkusu. Nebo si je prostě koupíš.“

„O šaty tak docela nejde,“ odpovím.

Tázavě nakloní hlavu a pohlédne mi do očí. „Tak o co?“ Nadechnu se a přejdu k věci. „Problém vězí v tom, že ty šaty jsou pro amišku. A to já nejsem. S tím nic nenaděláme.“

Spustí ruce podél těla, zadívá se na mě přes obroučky svých brýlí a povzdechne si. Stejně se na mě dívala už stokrát od chvíle, kdy jsem se vrátila do Painters Millu. Kdykoli jsem ji rozčílila nebo zklamala, což se oboje stává až příliš často.

„Jsi anabaptistka. To je hlavní.“ Odhodlaně kývne a obrátí pozornost zpátky k šatům. „Můžeme vynechat halsduch.“

Má na mysli trojúhelníkový šátek neboli nákrčník zakrývající výstřih, který se nasazuje přes hlavu, takže jeden cíp leží na zádech a vpředu jsou zbylé dva sepnuté špendlíky. Obléct si jeden z nejtypičtějších amišských dámských doplňků by ode mě působilo neupřímně.

„To pomůže.“ Ve snaze o vlastní špetku diplomacie se zaměřím na předek šatů. „A co zkusit přidat šerpu nebo pásek?“

„Hm.“ Odpoví neurčitým zvukem, vytáhne z úst špendlík a zašpendlí šaty na dalším místě. „Viděla jsem pásky s růžičkami, na neamišských šatech. I na mennonitských.“ Poprvé od svého příjezdu sem pocítím záchvěv radosti. Možná si ty šaty nakonec přece jen budu moct obléct.

„Pásek s růžičkami by se mi zamlouval.“

Přikývne, sice se vyloženě neusmívá, ale vidím na ní, že se s tou představou taky smiřuje. „Už víš, co bys chtěla na hlavu?“ zeptá se.

„Uvažuju o jednoduchém závoji,“ odpovím. Pohlédne na mě se zdviženým obočím. Amišky závoje nemívají. Jenom plachetky nebo kapp.

„Jako mennonitky,“ upřesním, což znamená, že půjde o kruhový krajkový závojíček, jen asi třicet centimetrů v průměru, na temeni hlavy.

„To je podle mě dobrý kompromis,“ řekne po chvilce.

„Není to amišský styl, ale…“

„Anabaptistický,“ doplním ji.

Zakřeníme se na sebe ve vzácném okamžiku sesterské solidarity a cosi mě zahřeje u srdce. Pokrok, pomyslím si.

Se Sarah jsme si v dětství byly blízké. Spolu jsme pracovaly, hrály si a překonávaly překážky dospívání. Byla mi oporou, když mi ve čtrnácti změnil život násilný čin. To léto, kdy mě sousedovic kluk zastihl samotnou doma a převrátil všem život naruby. Potom náš vztah už nikdy nebyl jako dřív. Ne kvůli ní, ale kvůli mně. Kvůli tomu, co se stalo a co jsem s tím udělala. Vzájemně jsme se odcizily, a když jsem o čtyři roky později opustila komunitu, propast mezi námi se jen prohlubovala. Utekla jsem od své rodiny a amišských kořenů, jak nejdál jsem mohla – do Columbusu a překvapivě ke kariéře u policie. Přes veškeré snahy zničit všechno, co mi kdysi bylo drahé, jsem nedokázala ta pouta zcela zpřetrhat – ani dál zapírat lásku ke své rodině. O nějakých dvanáct let později, když moje mamm zemřela, jsem se vrátila do Painters Millu už ne jako vzpurná a nejistá amišská dívka, ale jako dospělá žena, které nabídli místo policejní náčelnice. Kontaktovala jsem oba sourozence a po nejistých začátcích a pár karambolech, jež následovaly, jsme se dali do obnovy našich vztahů.

Ještě nás čeká hodně práce, ale už jsme ušli dlouhou cestu. Máme za sebou znovupoznávání, nějaký ten smích, mnoho neshod a taky pár slz. Dnešní ráno představuje velký krok správným směrem a přináší blízkost, která sice ještě není tak úplně příjemná, ale nadějná a dobrá.

Sarah mi zašpendlí látku u pasu. „Jestli je to nějaká útěcha, Katie, tvůj muž se mi líbí. Williamovi taky,“ poznamená s narážkou na svého manžela. „A to není jen tak.“

„Jmenuje se Tomasetti, jen tak mimochodem,“ usměju se na ni. „A taky se mi líbí.“

Zahihňá se a zakroutí hlavou.

Vyruší nás vyzvánění mého mobilu. Sarah zdvihne prst. „Počkej. Ještě jeden.“ Zapíchne poslední špendlík do lemu. „Hotovo. Běž.“

Uhladím šaty, sestoupím ze stoličky, sáhnu pro mobil a představím se: „Burkholderová.“

„Náčelnice.“ Volá Lois, dispečerka denní směny. „Právě mi volala řidička z Hansbarger Road. Prý našla T uprostřed silnice.“ Jde o policejní zkratku pro tělo a používá se při hovorech přes vysílačku pro případ, že by hovor vyslechl někdo nepovolaný.

„Kdo je OH?“ použiju zkratku pro ohlašovatele.

„Julie Falknorová. Místní. Mám ji na druhé lince, náčelnice. Pořád je na místě a křičí, jako by ji na nože brali. Prý je tam tratoliště krve a ona má s sebou děti.“

Lois je členkou našeho sboru, co jsem náčelnicí. Je zkušená a ani pod tlakem neztrácí hlavu. Dnes ze sebe všechno chrlí trochu moc rychle a její slova mi splývají dohromady.

„Pošli tam sanitku.“ Stáhnu si šaty z ramen, nechám je spadnout na zem a strhnu z postele svou uniformu.

„Kdo má službu?“

„Glock už je na cestě,“ odpoví Lois. Má na mysli Ruperta „Glocka“ Maddoxe. Je to jeden z mých nejzkušenějších policistů. Jestli tuhle situaci někdo zvládne, tak právě on.

„Dostaň tam i někoho z šerifových lidí.“ Hansbarger Road je několikakilometrový klidný kus cesty za hranicemi Painters Millu. Patří do mého rajonu, ale přesto se moje jurisdikce občas v závislosti na situaci a potřebném počtu lidí překrývá s jurisdikcí úřadu šerifa.

„Ať tam OH počká,“ řeknu jí. „Hned tam jedu.“

Popadnu z postele kalhoty, vlezu si do nich, natáhnu se pro služební opasek a obléknu si ho. Zatímco sahám po botách, pohlédnu na sestru. „Kafe protentokrát musíme odložit.“

„Jasně.“ Nakloní hlavu. „Stalo se něco?“

„Nejspíš dopravní nehoda.“ Nevím, jestli mám pravdu, ale jelikož netuším, k čemu přijedu, raději mlžím. „Díky, že jsi snášela moje ošívání.“

„Máš na to nárok,“ zasměje se. „Vsadím se, že ten tvůj se taky dost zapotí.“

„Obrazně i doslovně.“ S úsměvem ji obejmu, seberu z postele služební zbraň a zamířím ke dveřím.

Hansbarger Road je málo využívaná, zapadlá cesta, která rozděluje pastvinu a kukuřičné pole a pak se kroutí severně k Millersburgu. Odbočím na ni a explorer začne nadskakovat po trhlinách a dírách v asfaltu, o podvozek cinká uvolněný štěrk. Zahlédnu před sebou blikající světla Glockova cruiseru. Opodál stojí stříbrné SUV zaparkované pod nebezpečným úhlem v mělkém příkopu u silnice a dveře na straně řidiče jsou otevřené. Sanitka tu ještě není. Po šerifových lidech ani stopy.

Zapnu maják na střeše, zaparkuju za Glockem a při vystupování zmáčknu tlačítko na ramenní vysílačce. „Deset dvacet tři,“ oznamuju dispečinku svůj příjezd na místo.

Jak se blížím k ostatním vozům, všimnu si několika věcí. Glock stojí mezí SUV a svým cruiserem a zapisuje si do notesu. Kus od něj leží na zemi člověk – pravděpodobně oběť. Pár metrů od něj se válí na boku kolo s přetočenými řídítky. Na trávě vedle krajnice stojí žena, která mi není nijak povědomá, a rukama se opírá o kolena. Za okýnkem SUV vidím siluety dětí na zadních sedadlech.

„Co se stalo?“ zeptám se Glocka, když přijdu blíž.

Ukáže na oběť. „Byl mrtvý, když jsem přijel.“ Namíří prst na ženu. „Ona tvrdí, že ho tak už našla. Možná ho někdo srazil a ujel. Nevím.“

Cosi v jeho hlase mě zarazí. Glock je sice maloměstský policista, ale zároveň oplývá prozíravostí protřelého vyšetřovatele vražd.

„Ohledal jsi tělo?“ zeptám se.

„Jen abych se ujistil, že už nežije.“

Pohlédnu mu do očí, přikývnu a pokračuju v chůzi s očima upřenýma na oběť. Je to dospělý muž. Leží na zádech s hlavou na bok. Má otevřená ústa. Pod nimi vidím na asfaltu pořádnou kaluž krve. Vnitřní zranění, pomyslím si. Na sobě má tmavé kalhoty se šlemi. Na modré pracovní košili vidím taky krev. Zpod těla vyčnívá krempa slamáku. Dojde mi, že jde o amiše.

„Viděla něco?“ zeptám se a na mysli mám ohlašovatelku.

„Ne.“

Přistoupím až k tělu. Po prvním pohledu zblízka mě přepadne nepříjemný pocit. Tvář má všeříkající bleděmodrý nádech smrti. Jedno oko zůstalo otevřené, nevidoucí. Zatím však nezakalené. Druhé je přivřené. Z úst muži trčí zkrvavený jazyk.

Několik sekund tam jen stojím, třídím si v hlavě podrobnosti a snažím se přijít na to, co se asi mohlo stát. Zhruba šest metrů odsud leží na zemi otevřená staromódní plechová dóza na obědy a vedle ní sendvič ve voskovaném papíře. Všechno nasvědčuje tomu, že muže srazilo auto. Řidič zjevně ujel, aniž poskytl pomoc nebo zavolal policii.

Přinutím se znovu pohlédnout na oběť. Na krvavou louži velikosti talíře pod mužovými ústy. Na rudou skvrnu na jeho hrudi, která není dost vysoko na to, aby pocházela z rozbitého nosu nebo úst. Něco mi tu nesedí.

Podívám se na Glocka. „Nějaké poranění hrudi?“ Přijde blíž a svraští obočí. „Vidím díru v košili,“ pronese tiše.

Zamrazí mě v týle a pohledem zkoumám asi sto metrů vzdálený les. Glock je bývalý mariňák a má za sebou dva výsadky v Afghánistánu. Oba jsme absolvovali záchranářský kurz. Soudě podle jeho výrazu cítí stejné mrazení v zátylku jako já.

Sjedu očima na řidičku SUV. Pořád je ohnutá v pase a před sebou na štěrku má loužičku zvratků. Už jsem ji ve městě viděla. V obchodě, kavárně nebo na benzince.

Kouknu na Glocka. „Už jsi s ní mluvil?“

„Jen předběžně. Jmenuje se Julie Falknorová. Tvrdí, že vezla děti do školy. Pozdě. Oběť už ležela na silnici. Prý ho málem přejela. Pěkně ji to rozhodilo, tak jsem z ní moc nedostal.“

Moudrý policista nikdy nedělá předčasné závěry, zvlášť když sotva dorazil na potenciální místo trestného činu, kde se mohlo odehrát hned několik scénářů. Věci nejsou vždycky takové, jaké vypadají. A k prapodivným náhodám dochází častěji, než si myslíme.

Zavolám vysílačkou na dispečink. „Deset sedm devět,“ pronesu žádost o příjezd koronera.

Přejedu pohledem pole a lesy kolem a zase mám to zvláštní tušení. Pohlédnu na Glocka. „Ta díra v košili,“ spustím. „Střelná rána?“

„Napadlo mě totéž,“ odpoví. „Rozhodně to nevypadá jako zranění po srážce s vozidlem.“

To poslední, co chci, je kontaminovat důkazy. Na druhou stranu, pokud tady došlo ke střelbě, nebo máme dokonce aktivního střelce na útěku, nemůžu čekat až na příjezd koronera nebo kriminalistických techniků.

„Ohledáme ho.“ Z kapsy na opasku vylovím gumové rukavice. Glock udělá totéž.

„Ať nenarušíš důkazy.“ Jemu to říkat nemusím, ale stejně to udělám.

Bok po boku přistoupíme k oběti. I přes vánek ucítím pach krve. Spolu s dalšími zápachy smrti dodává místu nenapodobitelně nepříjemnou atmosféru. Muž leží na zádech, hlavu výrazně vytočenou do strany. Pravou nohu má ohnutou v koleni a vytrčenou od těla. Obě ruce nad hlavou. Kleknu si k němu a tělem mi proběhne dobře známé zhnusení z pohledu na násilnou smrt. Byl to mladý muž, maximálně něco málo přes dvacet. Všimnu si temně rudé krve v jeho ústech a znovu mě napadá, jestli neměl vnitřní zranění.

„Zlomený řezák.“ Glock s přimhouřenýma očima ukáže na ústa. „Rozseknutý ret.“

„Myslíš, že je to důsledek nějakého souboje?“ zeptám se.

„K těmhle zraněním mohl přijít i při pádu z kola,“ odpoví. „Ale tou dírou v košili si tak jistý nejsem.“

Mladík nemá vousy, takže nebyl ženatý. Pomyslím na jeho rodiče a další příbuzné a je mi zase o něco hůř než předtím.

Vytáhnu oběti košili z kalhot a vyhrnu ji, abych odhalila hrudník. Vidím bílou kůži pokrytou tmavým ochlupením a tenkou vrstvou krve v místě, kde látka ležela na těle. Upoutá mě zvláštní poranění několik centimetrů nad pupíkem.

„Tady je rána,“ vyjde ze mě. „Má zvláštní tvar.“

„Nůž?“ přemýšlí Glock nahlas.

„Možná.“ Ale je to jen domněnka. Jistě zatím vím jen to, že ten muž tady neleží proto, že ho prostě srazil a nechal bez pomoci nezodpovědný řidič. Pustím košili a nechám ji klesnout zpátky na tělo.

V případě smrtelných nehod a zločinů patří mezi priority policejních složek co nejdřív určit identitu oběti, aby mohli být uvědoměni její příbuzní. Jindy bych počkala na koronera, ale když už jsem tady, rozhodnu se vzít ten úkol na sebe.

„Zkusíme najít doklady.“ O kousek se posunu a sáhnu oběti do přední kapsy u kalhot. Vytáhnu skládací nožík a pár mincí. V druhé kapse najdu kapesník.

Pohlédnu na Glocka. „Pomoz mi ho přetočit, ať můžu do zadních kapes.“

„Jo.“

Citlivě spolu převrátíme oběť lehce na bok, jen dost na to, abych mohla sáhnout do kapes. Vytáhnu odřenou koženou peněženku, otevřu ji a za průhledným okénkem uvidím řidičský průkaz. Jde o průkaz bez fotky, vydaný ohijským dopravním úřadem. Tento typ průkazu se vydává mnoha amišům, kteří se z náboženských důvodů odmítají nechat vyfotit.

„Aden Karn,“ přečtu pomalu a ozvěna mi povědomé jméno opakuje v hlavě. „Dvacet jedna let.“

„Sakra, je to ještě kluk,“ zakroutí Glock hlavou a pohlédne na mě. „Znáte ho? Nebo jeho rodinu?“

„Znám jeho rodiče.“ Když se postavím, cítím se nečekaně otřesená a doufám, že to na mně není znát. „Nijak dobře, ale v pubertě jsem pro ně pracovala.“

„Bydlel u nich?“ zeptá se Glock.

Shlédnu na řidičák a zavrtím hlavou. „Karnovi bydlí pár bloků od své opravny. Tenhle mladík bydlel podle řidičáku o několik kilometrů dál.“

Zadívám se do pole a na vrány krákající v korunách, abych se trochu uklidnila. Cítím, jak mě Glock propaluje pohledem. Od mého nástupu na místo náčelnice spolu pracujeme skoro denně. Nejsme přátelé v běžném smyslu slova, ale jsme si svým způsobem ještě bližší než přátelé. Spojuje nás pouto bratrstva, jehož jsme oba členy. Nemluvíme o něm, ale uvědomujeme si ho a v tuto chvíli jsem za něj vděčná, protože Glockova přítomnost trochu odlehčuje tíhu, kterou právě cítím na ramenou.

Opatrně odstoupíme od oběti a snažíme se přitom vracet ve vlastních stopách.

„Zavolej na úřad šerifa, ať sem pošlou pár lidí,“ řeknu mu, jakmile si stáhnu rukavice. „Musíme oblast obehnat páskou. Zařiď silniční zátarasy.“

„Provedu.“

V dálce kvílí sirény. Vidím, jak se děti v SUV vrtí na sedadlech. Jsou ještě malé. Nejspíš už mají dlouhou chvíli. Na oběť vidí, ale nemůžu tělo zakrýt bez rizika narušení důkazů.

„Promluvím se svědkyní,“ oznámím Glockovi.

Pozdraví mě dotykem prstu o klobouk a odejde ke svému cruiseru.

Vydám se k ženě. Už stojí vzpřímeně, ale je bledá jako stěna.

„Paní?“ oslovím ji. „Je vám dobře?“

„Panebože,“ hlesne rozechvěle. „Promiňte, jsem celá bez sebe. Chudák. Je mrtvý?“

„Obávám se, že ano,“ odpovím.

Odhadem je jí kolem pětatřiceti. Soudě podle vypouklého břicha je těhotná. Má hnědé vlasy stažené do culíku a žádný make-up. Na sobě má růžový svetr, legíny a žabky.

„Můžete mi říct, co se stalo?“ zeptám se jí.

Střelí pohledem po mrtvém mladíkovi a pak zdvihne oči zpátky ke mně. Přes řasy jí proudí nová vlna slz. „Vezla jsem děti do školy, jako vždycky. Jezdívám tudy, protože je to krásná trasa. Děti si oblíbily ty kachny tamhle v jezírku. Pro každou si vymyslely jméno.“ Papírovým kapesníkem v dlani si utře uslzené tváře. „A jak si tak jedeme, najednou si ho moje sedmiletá dcera všimne a povídá: ‚Podívej, mami, ten pán spadl z kola!‘ Bože můj, málem jsem ho přejela.“ Rozechvěle si povzdechne.

„Zastavila jsem těsně před katastrofou, sjela ke kraji a… on jen ležel. Všude krev.“

Opět začíná být příliš rozrušená, a tak se rychle vyptávám dál. „Viděla jste poblíž někoho? Nějaká další auta? Nebo bryčky?“

„Ne.“ Zavrtí hlavou. „Po téhle cestě skoro nikdo nejezdí. Proto tudy jezdím já. Nulový provoz.“

V průhledu za ženou vidím, jak za mým explorerem zaparkuje sanitka a cruiser z holmeského úřadu šerifa. Ještě deset minut jí pokládám tutéž sadu otázek v různých formulacích ve snaze dostat z ní víc, ale odpovídá pořád ve stejném duchu a nedokáže říct žádné další podrobnosti. Vytáhnu z kapsy na opasku vizitku, na zadní stranu připíšu svoje číslo na mobil a předám ji svědkyni. „Pokud si vzpomenete ještě na cokoli dalšího, jakkoli nepodstatné by se to mohlo zdát, ozvěte se mi.“

„Ozvu,“ ujistí mě.

Pak přejdu ke dvojici zdravotníků a policistovi z úřadu šerifa, kteří stojí pár metrů od těla. Toho policistu už jsem několikrát potkala. Je to trochu namistrovaný zelenáč, ale jinak vcelku dobrý policajt. Loni v létě jsme oba vypomáhali na benefici pro místní knihovnu a strávili jsme odpoledne opékáním klobás a burgerů pro děti.

„Náčelnice Burkholderová.“

„Dobrý den, Matte.“ Potřeseme si rukama. Zaznamenám za sebou odjíždějící auto svědkyně a blížícího se Glocka.

„Ten kluk je naprosto tuhej,“ pronese Matt. „Co se sakra stalo? Někdo ho srazil a vzal do zaječích? Kde se tu vzalo tolik krve?“

„Nemáme to potvrzené, ale myslím, že ho někdo postřelil,“ odpovím. „Nebo pobodal.“

„Ty kráso!“ Vrhne na Glocka pohled plný pochybností o spolehlivosti mého úsudku.

Glock se na něj dívá s kamenným výrazem ve tváři. Vznesu na Matta žádost: „Můžete se postarat o zátarasy na křižovatkách? Nesmí sem nikdo kromě koronera a policejních složek.“

„Ehm… jasně.“ Očividně rozladěný tím, že byl pověřen úkolem pro zelenáče, odkráčí ke svému cruiseru.

Glock mi věnuje pochvalný úsměv.

„V okolí moc domů nebude, ale myslím, že bychom se měli poptat. Zavolej si na pomoc Gurčáka,“ odkážu ho na svého jediného policistu na částečný úvazek, Rolanda „Gurčáka“ Shumakera. „Zkuste každou farmu. Zastavte každé vozidlo. Chodce. Kohokoli na poli. Zjistěte, jestli někdo něco slyšel nebo viděl. Sepište jména a kontaktní informace.“

„Jdu na to.“ Na ta slova Glock vykročí ke svému cruiseru.

Vytáhnu mobil a bez toho, abych se příliš přiblížila k oběti, si tělo nafotím z různých úhlů. Pořídím zvětšené záběry krvavé skvrny na jeho košili a hlavně díry v látce. Pak postupně i celé oběti. Všimnu si pár detailů, které mi prve unikly. Ze zadní kapsy typických amišských kalhot vykukují kožené pracovní rukavice, z čehož odvodím, že byl na cestě do práce. Pod tělem leží zlámaný slamák, takže nejspíš padl na něj.

Jak si celý výjev podrobně prohlížím, v hlavě mi začnou vyskakovat otázky. Bylo to náhodné, nebo cílené? Postřelil ho někdo z auta, zatímco jel na kole do práce? Zastavilo ho auto a následoval střet? Nebo to celé byla jen podivná nehoda? Jistě vím zatím jen tolik, že ten, co to má na svědomí, znamená nebezpečí pro naši komunitu a já mám za úkol najít ho dřív, než ublíží někomu dalšímu.

KA PITOLA 2 

Čekám na příjezd koronera a mezitím detailně zdokumentuju oběť a místo události. Fotím všechno v okruhu patnácti metrů: kolo, dózu na obědy, klobouk, stopy pneumatik na štěrkované krajnici, a dokonce i lahev od piva odhozenou v příkopu a útržek papíru v trávě. Pak s úlevou spatřím koronerův escalade parkovat u pásky.

Doktora Coblentze znám už od svého nástupu na místo náčelnice. Svým způsobem je paintersmillskou ikonou, jedním z pětice místních doktorů s neposkvrněnou reputací. Je to pediatr s vytíženou ordinací a charizmatickou osobností a děti, o které pečuje, ho mají rády zrovna tak jako jejich rodiče. Taky je častým zákazníkem bistra LaDonna. O víkendech se pravidelně účastní farmářských trhů, na kterých, jak známo, mívá vlastní stánek a v něm poskytuje lekce vaření. S manželkou jsou společensky angažovaní a štědře podporují místní knihovnu a zvířecí útulek. Navzdory své práci koronera patří Coblentz k nejoptimističtějším lidem, co znám.

„Dobré ráno, náčelnice.“ Nadzvedne svou tašku s náčiním, podleze pásku a přichází ke mně.

„Dobře že jste tady, pane doktore.“

„Zachránila jste mě před spořádáním talíře lívanců, na který jsem zrovna v LaDonně čekal.“ Poplácá si vystouplé břicho. „Ocenil bych, kdybyste mé ženě neříkala, že jsem tam byl.“

„Mlčím jako hrob.“

Je to korpulentní muž a má na sobě svoje typické keprové kalhoty, košili na knoflíky – k prasknutí napnutou přes obrovský pupek – a snad nejohyzdnější kravatu, co jsem kdy viděla.

Dojde až ke mně a potřese mi rukou. „Srazilo ho auto?“ zeptá se.

Už když tu otázku vyslovuje, vidím, jak očima sjede na oběť a všímá si detailů, polohy těla a množství krve. Vyložím mu to málo, co už vím. „Má zvláštní zranění na břiše. Vypadá jako bodnutí nebo rána po střele, ale má podivný tvar.“

Zdvihne obočí, ne však překvapením, ale zvědavostí. Oba už tohle děláme dost dlouho na to, abychom čekali nečekané. „Tak se podívejme, co nám poví oběť.“

Položí tašku s náčiním na zem, otevře ji a vytáhne pro sebe i pro mě jednorázovou ochrannou sadu pro práci s biologickým materiálem. Sice jsme venku a vydaní na milost živlům, ale protokol vyžaduje kontaminovat místo činu co nejméně. Podá mi ochrannou kombinézu, pokrývku hlavy, návleky na boty a nový pár rukavic. Během chvilky to na sebe všechno nasoukáme, doktor pak sebere tašku a vyrazíme k oběti.

„Velké množství krve z úst,“ utrousí.

Povím mu o zlomeném zubu, kterého si všiml Glock.

„Vnitřní zranění?“

„Možná. Trauma po nárazu. Taky se mohl kousnout do jazyka při dopadu. Nebo si zlomit žebro a prorazit plíci a podobně.“

Dorazíme až k tělu. Doktor položí tašku na zem a klekne si. „Jistě vám nemusím říkat, že nic z toho, co teď povím, není oficiální závěr.“ Přísně se na mě zadívá přes své brýle. „Jediný důvod, proč už teď vůbec něco prohlásím, je vědomí, že pokud je tohle důsledek násilného činu, moje slova vám můžou pomoct odstartovat vyšetřování. Takže se vám teď pokusím poskytnout co nejfundovanější názor. Definitivní posudek dodám až po pitvě.“

„Rozumím.“

Obrátí pozornost zpátky k oběti. Uchopí lem mladíkovy košile a vyhrne mu ji k hlavě. Odkryje se nám pohled na zranění, které už jsem si prohlížela předtím. Oba se současně nakloníme blíž. Tentokrát si ránu prohlížím pečlivěji. Není kruhová jako po kulce, ale křížového tvaru – dvě zkřížené linie – zhruba velikosti čtvrťáku.

„Nějaké tušení, co to způsobilo?“ zeptám se tiše.

Doktor se nakloní ještě blíž a přivře oči. „Něco v tom místě proniklo do těla.“ Zírám na ránu a snažím se představit si dopravní situaci, která k ní mohla vést. Kovová lišta trčící z korby pickupu? Oběť jela příliš rychle a na něco se nabodla? Řidič zpanikařil a ujel?

Zadívám se na zlomený zub a rozseknutý ret. „Možná došlo k nějaké rvačce a při ní ho někdo bodl.“

Doktor se ušklíbne a obrátí se ke mně s vážným výrazem ve tváři. „Podobné zranění jsem za celou svou kariéru ve zdravotnictví viděl jen jednou. Šlo o loveckou nehodu. Před osmi nebo devíti lety. Jeden mladík si prostřelil nohu kuší.“ Kývne směrem k ráně. „Ta rána vypadala naprosto stejně.“

Překvapeně na něj zírám. Ta představa mě tak znechutí, že mi na pažích vyskočí husí kůže. Shlédnu na mrtvého mladíka a mysl mi zaplaví vlna temných scénářů.

„Takže byl zavražděn šípem?“

„Správně se tomu říká šipka,“ opraví mě doktor. „Konkrétně tahle byla zřejmě zakončená hrotem se čtyřmi břity.“ Ukáže na ránu. „Jsou ostré jako žiletky a dokážou napáchat pořádné škody.“

„Mohla to být nehoda?“ zeptám se.

„Možné to asi je,“ pokrčí rameny, ale vidím na něm, že o tom pochybuje. „Snad kdyby tady někdo právě trénoval nebo střílel na terče. Netuším, jaký má kuše dostřel.“

Nikdy jsem z kuše nestřílela, nikdy jsem ji ani nedržela v ruce, ale znám lovce, kteří ji používají, a patří mezi ně i amišové. Je to ohromně silná zbraň, snadno se používá, je přesná a extrémně smrtící. Skoro si ani nedovedu představit, že by ji někdo použil k usmrcení člověka.

Rozhlédnu se kolem. „Pokud toho mladíka někdo postřelil kuší, kde je šipka?“

„Nejsem žádný odborník, Kate, ale vím, že šipka vypálená ze silné kuše může letět takovou rychlostí, že zcela projde tělem a ještě pokračuje v letu.“

Přestože dnes hřeje slunce, přejede mi mráz po zádech. Opatrně vyjmu z kapsy na opasku mobil a pořídím si zblízka čtyři záběry rány. Hlavou mi mezitím víří možné závěry všeho, co jsem právě vyslechla.

„Doktore,“ pronesu váhavě, „jestli ta šipka prošla skrz, musí na těle být vidět i místo, kudy vyšla ven, že ano?“

Přikývne. „Ano.“

„Ověříme to?“

„Přetočme ho. Opatrně. Já si vezmu ramena, vy pánev. Položíme ho na bok, vyhrnu mu košili a podíváme se.“

Na ta slova vezme mrtvého za ramena a kývne na mě. Když uchopím oběť za boky, udělá se mi zle. Tělo stále nevychladlo, což mi připomene, že ještě nedávno byl tenhle mladík naživu, plný nadějí a snů a obklopený lidmi, kteří ho měli rádi. Na doktorovo znamení tělo přetočíme. Mokrá košile se s plesknutím odlepí od asfaltu. Doktor Coblentz tělo podpírá a druhou rukou košili vyhrne nahoru.

A skutečně, nalevo od páteře se nachází o něco menší čtyřcípá rána.

„Tudy nejspíš opustila tělo,“ prohlásí doktor.

„Když tedy šipka prošla skrz,“ pronesu pomalu, „měla by být někde v okolí.“

„To je podle mě logický závěr.“

A to by mohl být náš první významný hmotný důkaz. Volám dispečink. „Zavolejte ke Skidovi domů,“ nechám si povolat policistu z druhé směny, Chucka „Skida“ Skidmora. „Řekněte mu, že ho potřebujeme na Hansbarger Road.“

„Rozumím.“

Rozhlédnu se a zahlédnu Matta, který už stihl rozestavět dopravní kužely zátarasu. „Dejte mi chvilku, doktore,“ požádám a vydám se k policistovi.

„Matte?“

„Jo, náčelnice.“

„Pan doktor Coblentz si myslí, že oběť mohla být usmrcena kuší,“ oznámím mu.

„No ty vole.“

„Ještě to nemáme potvrzené, ale našli jsme místo, kudy šipka vnikla do těla i kudy mohla vyjít ven, takže mohlo jít o čistý průstřel.“

Přikývne. „Mám se porozhlédnout kolem, jestli ji nenajdu?“

Podívám se na ležící kolo a snažím se určit, kterým směrem oběť jela. „Těžko říct, kam měl namířeno, ale možná bych začala tamtím lesem na východ od silnice.“

„Jdu na to.“

„Další pomocník už je na cestě.“

„Dobře.“

Poděkuju mu, vrátím se k oběti a obrátím pozornost k doktorovi. „Tušíte, jak dlouho je mrtvý?“

„Krátce,“ odpoví doktor. „Ještě nejsou patrné posmrtné skvrny. Ani posmrtná ztuhlost. Oboje nastává zhruba dvě hodiny po smrti.“

„Takže k tomu došlo před chvílí,“ zamumlám.

Doktor zkoumá krvavou louži u úst oběti. Opatrně mladíkovi roztáhne víčka na jednom oku a povzdechne si. „Můj nejpřesnější odhad zní dvě hodiny, Kate. Samozřejmě to ovlivňuje řada faktorů, takže ten údaj nemůžu tesat do kamene. Víc vám budu moct říct, až změřím teplotu tělesného jádra.“

Narovnám se a v břiše mě nepříjemně dloubne úzkost. Podívám se na oběť. Na polohu těla. Na polohu kola a obědové dózy. Prohlédnu si množství krve u mladíkových úst. V tu chvíli si všimnu krvavého fleku zhruba o velikosti čtvrťáku na asfaltu pod jeho hlavou.

„Pane doktore?“ Ukážu na krvavou skvrnu. „Nemá v týle nějaké další zranění?“

Doktor se shýbne k tělu a lehce mu pootočí hlavou. V týle uvidí chomáč vlasů slepený krví. Prsty jej roztáhne tak, abychom viděli až na kůži. „To vypadá na tržnou ránu.“

„Při pádu z kola?“ Jakmile to vyslovím, uvědomím si, že na tomhle místě by se při pádu nezranil.

„Spíš tudy něco prošlo skrz,“ prohlásí doktor.

Zírám na něj, vyvedená z míry. Mlhavě si vybavuju sebevraždu, kterou jsem vyšetřovala už před lety. Muž si strčil do úst hlaveň revolveru a zmáčkl spoušť. Pomyslím na to, jak potom vypadal. Na úhel dráhy střely. A především na místo, kudy střela vyšla ven.

„Doktore, nemá náhodou další zranění… v ústní dutině?“

„To by vysvětlovalo to silné krvácení.“ Ušklíbne se, jako by vytušil, kam tím mířím, a shlédne na oběť. „Kate, pokud byl ten muž usmrcen šipkou z kuše, jak si teď myslíme, podle mě můžeme vlastní zavinění bezpečně vyloučit.“

„I kdyby bývalo šlo o nějakou bizarní nehodu, někdo by tu kuši musel odnést pryč.“

„Zřejmě před sebou máme hlavolam.“ Doktor přenese váhu na paty a tváří se zadumaně. „Nedokážu to vysvětlit, dokud ho nebudu mít na stole.“

„Musíme mu obalit ruce,“ poznamenám.

„Správně.“

Zatímco na tom doktor pracuje, rozhlížím se kolem a ukládám si celou scénu do paměti. Dorazil další policista z úřadu šerifa a teď zapichuje do země ocelovou výztuž, aby mohl dokončit ohraničení místa činu páskou. Všimnu si v lese Skida a dalšího policisty. Zjevně hledají tu šipku z kuše. Podívám se přes pole do dálky. Vidím jezírko, na němž kachní rodinka plácá křídly. Pár stromů podél plotu. Jaká klidná venkovská scenerie! Komu připadala právě tahle cesta vhodná k tomu, aby postřelil amišského mladíka kuší, navíc možná hned dvakrát? Ta osoba byla dokonce schopná následně vyrvat šipky z mladíkova těla a odnést si je.

Vytáhnu mobil a volám dispečink.

Lois to zvedne hned po prvním zazvonění. „Zdravím, náčelnice. Nějaké novinky ohledně toho T?“

„Potřebuju, abys mi proklepla v LEADSu jméno Aden Karn,“ řeknu místo odpovědi. LEADS je název policejní databáze. Jméno i příjmení jí ještě vyhláskuju. „Zkontroluj, jestli na něj vydali nějaké zatykače, jestli měl jakékoli potíže. Jestli se někdy volalo k němu domů.“ Přečtu jí adresu z jeho řidičáku. „Zjisti, komu ten dům patří a jestli tam žije někdo další.“

„Provedu.“

Ukončím hovor, strčím mobil zpátky do kapsy na opasku a pohlédnu na doktora. „Kdy se dostanete k jeho pitvě?“ zeptám se.

„Zítra.“ Doktor se pomalu narovná a zadívá se na mě.

„Půjdete uvědomit příbuzné?“

„Jo.“

Hledíme na sebe až příliš dlouho. Proběhne mezi námi bezhlesná komunikace. Nepříjemná, ale dodá mi kuráž a uvědomím si, že doktor už na mém místě byl. Je to koneckonců lékař. Pediatr. A zažil chvíle, kdy ani všechno lékařské poznání světa nebylo nic platné. I on už musel rodičům vyrvat srdce z těla. Ví, že bolest plynoucí z této povinnosti je nicotná v porovnání s utrpením, které lidem uštědřuje osud.

Po chvíli ke mně přistoupí, položí mi dlaň na rameno a stiskne. „Hned jak něco zjistím, zavolám vám.“