Kate Quinn

Had a perla

Originální název: The Serpent and the Pearl

Vydáno u Berkley Books, a division of the Penguin Group, New York 2013

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Copyright © 2013 by Kate Quinn

All rights reserved.

Translation © Lenka Faltejsková, 2024

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-279-1480-7 (epub)

ISBN 978-80-279-1481-4 (mobi)

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána.

Pro výjimečnou babičku mého manžela, která posloužila jako předloha Carmeliny:

Pro Mildred Jacksonovou,

rozenou Carmelinu Mansuetovou, vášnivou sicilskou kuchařku, jež nikdy (alespoň pokud vím!) nevařila pro papeže ani nemusela bránit svou počestnost před mladým Borgiou, nicméně kdybyste se dopustili té svatokrádeže a přelomili před vařením špagety napůl, místo abyste je pěkně rozložili dokola hrnce a postupně je nechali ponořit, skutečně by vám bez okolků pohrozila, že si vaše uši usmaží na pánvi.

ČÁST PRVNÍ

Květen – srpen 1492

KAPITOLA PRVNÍ

Zaprvé a především, buďte ozbrojeni.

MACHIAVELLI

Carmelina

Když jsem do Říma přišla, nevlastnila jsem nic kromě odraného svazku receptů a mumifikované ruky. V jednom spočívala má hanba a v jednom, s trochou štěstí, má budoucnost. „Svatá Marto, hlavně mě teď nenech na holičkách,“ zamumlala jsem, pohladila raneček pod sukní a zaklepala na dveře.

Musela jsem to udělat ještě třikrát, teprve pak se dveře rozlétly a v nich se objevila služebná s tváří připomínající rozčilený vlašský ořech. „Ano?“ prskla a přelétla mě pohledem. Možná jsem byla vysoká, s protáhlým obličejem, přinejlepším obyčejná a rozhodně jsem toho rána nevypadala nejlíp ani na své poměry, nemusela to však dávat najevo tak okatě.

Nasadila jsem úsměv. „Hledám mistra Marca Santiniho. Je maestro di cucina tady?“

„Nejsi jediná, kdo ho hledá. Dluží ti snad peníze? Tu poslední musel vyplatit kořením a naše paní Adriana z toho neměla radost…“

„Je to můj bratranec.“ Prozatím všechno pravda, ale kdybych jí měla říct cokoli dalšího, už by to nejspíš byla lež.

„Není tu. Syn paní Adriany se bude ženit a ona z toho svého kardinálského bratrance vyrazila hostinu. Takže maestro Santini teď bude v kardinálově palazzu s ostatními sloužícími pracovat na přípravách. Dio,“ utrousila služebná, „hlavně ať tam je!“

„A kde že by měl být?“ Cítila jsem, jak se mi úsměv svezl z tváře. Prošla jsem v těch příliš těsných obnošených botách přes půl města a bolely mě nohy, pod lopatkami se mi sbíral pot, protože na konci května byla rána v Římě nesnesitelně horká. A jestli mi tahle hloupá ženská bude bránit, uřežu jí palce, usmažím je na dobrém olivovém oleji s trochou česneku a přinutím ji sníst je. „Musím ho najít, je to opravdu důležité, signora!“

Nabručeně mi popsala, jak se tam dostanu, a tak jsem nakonec její palce ušetřila a pustila se se chaotickým Římem nazpátek. Kdykoli jindy bych žasla nad tou kakofonií hluku a rachocení na rozdíl od tichých kanálů, mezi nimiž jsem vyrůstala, jenže mé vnímání se momentálně značně zúžilo. Z jedné strany kolem mě rachotily povozy, na druhé si vykračovali mladí bravové v dvoubarevných dubletech, služky s bystrýma očima odpočítávaly mince a smlouvaly s trhovci a toulaví psi mi očichávali sukně – ale já nic z toho nevnímala. Razila jsem si cestu davem jako slepá, jako bych procházela tunelem ze zvuků a barev, jímž jsem se dostala až na jih, celou cestu z Benátek až do Říma. V tom tunelu číhal strach a na druhém konci zůstával jen Marco – bratranec, jehož jsem pět let neviděla, představoval však mou jedinou šanci na přežití.

Ačkoli mé oči nic moc nevnímaly, nos zůstával bdělý. I když mi bušilo srdce, bolela mě chodidla a do hlavy se mi draly tísnivé obavy, že jsem se zbláznila, můj nos pozorně třídil pachy a vůně Říma. Kuchařský nos se totiž nedá vypnout. Celý život se mi rozpadal pod rukama jako jeden z těch nepraktických pohárů z muránského skla, na které se stačí podívat a rozbijí se, můj nos mi však i přesto spokojeně oznamoval: hnůj, ano, ve všech těch vozech, volská krev, no páni, tu člověk v Benátkách nesežene! Copak tu máme dál… tohle bude sluncem rozpálený mramor. A ta nasládlá prašná vůně? Kadidlo? No jistě, kadidlo, vždyť v tomhle městě mají kostel nebo svatyni na každém náměstí! I se zavřenýma očima bych díky svému všetečnému kuchařskému čichu poznala, že už nejsem v Benátkách. Tam to bylo cítit sírou, cihlami a rozpáleným sklem, hnilobou z vodních kanálů a solí z laguny. Vůně Benátek – vůně domova.

Už ne, připomněla jsem si zasmušile, když jsem přecházela po mostě Ponte Sant’Angelo, na nějž věšeli ty méně šťastné zloděje – tedy ty, kteří měli tu smůlu, že je na rozdíl ode mě chytili. Zahlédla jsem jednu čerstvou mrtvolu, zloděje, jemuž usekli ruce a uši, pověsili mu je na krk a teprve pak ho oběsili. I on byl cítit, tím zalykavým zápachem rozkladu. Vedle něj pověsili vzhůru nohama nějakého kacíře, zbývalo z něj sotva pár kostí. Vrány se činily po celé délce mostu, klovaly a hltaly mrtvé maso, a já se rychle pomodlila, aby nikdy neoklovávaly moje kosti. Což nebylo vůbec jisté. Chvíli ty vypadalo, že můj rozbouřený žaludek vyvrhne i tu skrovnou snídani, co jsem si ráno mohla dovolit.

Pak jsem naštěstí spatřila svůj cíl – kardinálský palazzo, který se majestátně a zpupně tyčil mezi Campo dei Fiori a Ponte Sant’Angelo. „To nepřehlídneš,“ tvrdila mi ta stará služka s kyselým obličejem, co vypadala jako vlašský ořech v zástěře. „Nade dveřmi mají ohromný erb s býkem – copak to je nějaký znak pro služebníka Božího?“ A i kdybych si nevšimla býka, nemohla bych přehlédnout dav, který těmi ohromnými dveřmi proudil dovnitř. Dámy v sametu a se závoji, duchovní v karmínových a fialových rouchách, mladí hejsci s ohromnými rukávy s prostřihy, obalení prsteny – nepochybně svatebčané očekávající příjezd nevěsty.

Ty ohromné dvoukřídlé dveře nebyly pro mě, rozhodně ne pro někoho v malých botách a zalátaných nepadnoucích šatech, které jsem koupila od prodavače použitých svršků, co se mi pokoušel namluvit, že skvrny nad lemem jsou výšivka, ne staré bláto. Věděla jsem, že budou mít druhý, oddělený vchod pro sloužící a zásobování. Za chvíli už jsem klepala na dveře, ten den podruhé. Tentokrát jsem ani neměla čas pohladit raneček ukrytý pod sukní a zamumlat modlitbu, protože dveře se rozlétly okamžitě.

„Díkybohu, maestro, jste…“ Mladík v zástěře zmlkl vpůli věty a zůstal na mě zírat. „Co jsi zač?“

„Carmelina Manganová.“ Cítila jsem, jak mi do čela spadl pramen krátkých černých vlasů, horko ho zkroutilo a vytáhlo zpod čelenky, kterou jsem si zhotovila s dalšího špinavého hadru. „Můj bratranec maestro Marco Santini…“

„Ano?“ přerušil mě učeň dychtivě. „Víš, kde je?“

„Doufala jsem, že se to dozvím tady.“

„Ale pro všechny svaté!“ zaúpěl mladík. „Ráno si odběhl zahrát zaru, prý jen jedno kolo, nanejvýš hodinku, jen aby se před hostinou uvolnil. Jenže Bůh nám pomáhej, už je pryč několik hodin a my vězíme až po krk v…“

Marco se zjevně v jistých ohledech nijak zvlášť nezměnil. „Má nos na omáčky a dobrou ruku na pečení,“ říkával o něm často můj otec, „ale mezi ušima nic, jen karty a vrhcáby!“ Učedník už se odvrátil a začal lamentovat a stěžovat si hloučku služek v pomoučených zástěrách. A mně se najednou zatočila hlava z těch vůní.

Šafrán. Svatá Marto, jak je to dávno, kdy jsem naposledy cítila skutečný šafrán? Nebo tu sladkou prskající vůni kachny otáčené na rožni, potírané medem a šťávou z pomerančů? A ostrý pach, nejspíš nějaký výborný ocet, kvalitní zboží z Modeny, tak řízný, a přece tak jemný na jazyku, až se člověku derou slzy do očí…

Poslední týdny jako bych místo vzduchu dýchala strach, cítila jsem tu kyselou pachuť a palčivý pach – zato teď jsem ucítila něco jiného, něco dobrého. Strach se vypařil. Aniž bych o tom přemýšlela, následovala jsem svůj okouzlený nos do kuchyně, prošla jsem kolem těch vyplašených kuchařských učňů. Kolem panoval shon a zmatek, já však jen zavřela oči a uchváceně nasávala ty vůně. Olivový olej. Poctivý olivový olej prskající na pánvi, ne žluklý a starý ve sklenici. Olivový olej lisovaný tak začerstva, že musel být ještě světle zelený, když ho slévali… nasládlé ostré aroma čerstvě umletého pepře… kouřová slanost sýra, právě ukrojeného z bochníku – dobrý sýr jsem necítila minimálně rok. Mouka, jemně namletá a tak nadýchaná, že se ve skleněné dóze téměř vznášela, a k tomu se tu smažilo něco s la hodnou kůrčičkou…

Nebo spíš připalovalo. Okamžitě jsem otevřela oči a spatřila výmluvný kouř, stoupající od nejbližší pece. Přeběhla jsem k ní, obalila si ruce svou špinavou sukní, popadla pánev za rukojeť a odstavila ji. Pečivo bylo zčernalé, na povrchu se utvořily puchýře, a než jsem se stačila zarazit, rozkřikla jsem se:

„Svatá Marto! Nechali jste spálit tourte?“ ječela jsem a vyplašené hejno učedníků a děveček v bílých zástěrách na mě překvapeně zíralo. „Kdybyste dělali pro mě, nasekám vás nadrobno a uvařím z vás haši!“

„Co jsi zač?“ podivila se jedna z děveček.

„Co na tom sejde?“ prskl učedník vedle ní. „Maestro Santini se vypařil hrát zaru, a jestli nezvládneme připravit tu zatracenou svatební hostinu…“

Zatímco se dohadovali, já se rozhlédla po kuchyni. A že to byl nějaký pohled! Málo místa, nebylo tu skoro k hnutí – kardinál s emblémem býka nad vchodem sice utratil majlant za přepychovou vstupní halu s tapiseriemi, kterou jsem cestou zahlédla otevřenými dveřmi, jimiž se dovnitř hrnuli svatebčané, zato za kuchyni nedal ani vindru. Ale nepopudil mě pohled na kouřící ohniště, prohnutý rošt a nešikovně umístěné pracovní stoly. Rozčílilo mě, když jsem nad několika ohništi viděla opékanou drůbež, kterou však nikdo neobracel a nepotíral, mísy s moukou, v nichž nikdo nehnětl těsto, vejce, jež nikdo nešlehal do nadýchané pěny. Měla jsem před očima výjev zcela nemorální, nemravný, skrznaskrz špatný, zkrátka konec světa – nefunkční kuchyni.

„Myslíte, že když jim pošleme pečeného páva, budou se po tom telecím shánět?“ ptal se právě jeden z kuchtíků, ale já mu skočila do řeči.

„Kolik bude hostů?“

Hlouček si vyměnil tupé pohledy. Bylo jasné, že z téhle chásky vařit haši nemusím, očividně jí měli dost mezi ušima. „Jídelníček,“ štěkla jsem. „A rychle!“

„Celý páv i s peřím…“

„Telecí na višních…“

„Bergamotové hrušky s hřebíčkem…“

Postupně dali dohromady všechny chody. A bylo to dobré menu. Marco byl sice pazzo a hazardér, ale vyučil ho můj otec a vařit uměl.

Stejně jako já. A mezi těmi vyjmenovanými pokrmy byste nenašli jediný recept, který bych neznala jako své boty.

„Doneste mi někdo malý nůž.“ Rozhlédla jsem se po kuchyni, našla odhozenou zástěru a uvázala si ji přes umouněné šaty. „A kde je cibule? Janovská, jestli máte.“

Umývači nádobí mě celí zpocení sledovali od obehnaného ohniště, kuchtíci v bílých zástěrách postávali u dlouhých přípravných stolů, na nichž se všily hrnce a mísy bez ladu skladu, a klopili oči. Kuchyňské děvečky si šuškaly nad dřezy plnými nádobí. „Co jsi zač?“ zeptal se mě po chvíli neotesaně jeden z učedníků. „Nenecháme si od tebe rozkazovat!“ No jistě, typické. Jak je to dlouho, co jsem naposledy pořádně usadila nějakého učně? Ještě déle než jsem naposledy cítila dobrý sýr.

„Jsem sestřenice maestra Santiniho.“ Shovívavě jsem se usmála, našla si malý nůž a pustila se do pátrání po janovské cibuli. „A kdo jsi ty?“

„Piero. Sice tvrdíš, že jsi jeho sestřenice, ale…“

„Hosté se scházejí, Piero,“ přerušila jsem ho, odstředila z hlasu vřelost a nechala ho poklesnout do zlověstného šepotu. Tenhle otcův šepot dokázal šlehnout kuchyní jako bič a v mžiku postavit všechny do latě. „Brzy tu budou svatebčané a vy jste toho páva ještě ani nestáhli z rožně, nikdo nerozválel těsto a jediné jídlo, které v téhle pekelné kuchyni vidím na talíři, je tamhle ten hezoučký sleď. A toho žere kočka!“

Sloužící si vyměnili pohled, ozvalo se mumlání. Kočka na mě zasyčela. Tedy spíš ohromný kocour s natrženým uchem. Vzápětí se shýbl a ležérně olízl celou rybu. Krásně připravenou a dokonale podušenou, pravděpodobně se skořicí a hřebíčkem podle jednoho z podrobných receptů mého otce, které jsem přechovávala v ranečku pod sukněmi (stránka 386, kapitola: Omáčky). I když já do téhle omáčky ráda přidávala ještě špetku soli a kapku octa, aby byla říznější, a maličko šafránu, aby získala barvu.

„Zmizni!“ odehnala jsem kocoura a vystrčila ho nohou ze dveří. „Jinak skončíš na pekáči! A teď mi, bando nedopečená, koukejte říct…“

„Maestro Santini?“ ozvala se za mnou nějaká žena. Otočila jsem se a vzápětí bleskově napodobila ostatní děvečky a vysekla pukrle před kyprou šedovlasou matrónou s ozdobnou čelenkou ve vlasech. „Maestro Santini, kde…“ Napjatě se rozhlédla po kuchyni, jako by měla strach, že něco vyprskne a potřísní její fialové hedvábí.

„Madonna Adriana,“ vyhrkl nabručený kuchtík Piero, načež mu zřejmě došla řeč. Zoufale těkal pohledem mezi hromadami nádobí, moukou a spáleným pečivem.

„Vy jste madonna Adriana da Mila?“ Přiskočila jsem vpřed s tím nejzářivějším úsměvem a doufala, že si nevšimne, jak špinavé mám pod zástěrou šaty. „Maestro Santini mi mnohokrát vyprávěl, jaká je to čest, že smí pracovat ve vaší domácnosti.“ Ve skutečnosti jsem o ní nevěděla vůbec nic.

Znala jsem jen to jméno – jméno zaměstnavatelky natolik bláhové, že si najala Marca jako kuchaře. Otec o ní něco utrousil, ale já to jméno následovala jako záchranné lano až na jih do Říma. „Jsem jeho sestřenice Carmelina Manganová, právě jsem dorazila z Benátek. Samozřejmě jsem souhlasila, že bratranci vypomůžu, když jde o tak vzácnou příležitost.“

Ucouvla. „Souhlasila jsem, že na výpomoc do kuchyně zaplatím tři lidi navíc, ne čtyři.“

„Pracuji zadarmo, má paní.“ Pokřižovala jsem se. „Jak dívce velí svatá povinnost.“

Madonna Adriana se okamžitě rozzářila. Takže jedna z těch dam, co se nosí v přepychovém hedvábí, ovšem oči jí nerozzáří komplimenty ani pohled na krásné šperky, nýbrž vyhlídka, že něco získá lacino. Nebo dokonce zdarma.

„Žení se váš syn, má paní?“ pokračovala jsem tím nejmedovějším hlasem. Lichotit chlebodárcům je umění samo o sobě – můj otec neztratil s nikým z rodiny přívětivé slůvko, zato zákazníkům dovedl pochlebovat přímo mistrovsky. Takovou starou potvoru by osladil, okořenil a šoupl na rožeň dřív, než by se nadála. „Tak krásná příležitost! Ujišťuji vás, že tady v kuchyni je všechno v nejlepším pořádku.“

„Slyšela jsem, ehm, nějaký křik.“ Bratrancova zaměstnavatelka se pronikavýma očima, připomínajícíma dvě zrnka pepře, rozhlédla po vypůjčené kuchyni. „Víte jistě, že bude všechno hotovo včas? Svatební průvod už postupuje přes náměstí.“

„A váš syn bude sotva vnímat chuť čehokoli, co mu naservírují, protože se nemůže dočkat, až uvidí nevěstu, přesto bude vše připraveno.“ Nasadila jsem zářivý úsměv a neodvažovala se dýchat, dokud se Adriana da Mila naposledy pochybovačně nerozhlédla a neotočila se k odchodu.

„Hlavně to nepřehánějte s tím lepším cukrem,“ nařídila ještě přes rameno. „Je tak drahý!“ A díkybohu zmizela.

„Tak.“ Otočila jsem se k nyní zkrotlému hejnu kuchtíků a děveček a podupávala jsem při tom na dlážděné podlaze. „Teď už víte, kdo jsem. Jsem někdo, kdo dokáže jako zázrakem zachránit tuhle svatební hostinu.“ Vážně to dokážeš? slyšela jsem v duchu zrádný hlásek. Už dva roky jsi nic pořádného neuvařila. Na pochybnosti však bylo pozdě.

„Jsem někdo, kdo zajistí, že si udržíte místo v domácnosti paní Adriany,“ pokračovala jsem tak sebejistě, jak jsem jenom svedla. Oni i Marco. Jindy bych hrozila, že bratranci uřežu uši a opeču je s bazalkou a piniovými oříšky za to, že se nezodpovědně vypařil, zato tentokrát bych mu nejradši dala hubičku. Ještě jsem ho ani neviděla, a už mi je zavázaný. Nebo tedy bude, jestli se mi hostinu skutečně podaří zvládnout.

A věděla jsem, že jinou možnost nemám. Jinak ho totiž těžko přiměji, aby mi na oplátku prokázal hodně velkou službu.

Rozbušilo se mi srdce, do úst se vrátila pachuť strachu, kyselá a žlučovitá, když jsem si vybavila, co je všechno v sázce. Jenže na strach nebyl čas. Jednou jsem Carmelina Manganová, dcera slavného benátského kuchaře a sestřenice dalšího kuchaře odsud z Říma, i když je to blázen a karbaník, pomyslela jsem si. Bylo mi dvacet a neměla jsem víc než své jméno, mumifikovanou ruku a dobrý nos, ale čekal mě dům plný svatebčanů a sama svatá Marta by si mě upražila k večeři, kdybych je nechala o hladu.

„A teď všichni poslouchejte!“ Zatleskala jsem, a když ani tohle neutišilo brblání, pořádně jsem dupla. „Chci vidět zavřené pusy! Všichni koukejte zavřít pusy a přiložit ruce k dílu, protože jestli už je svatební průvod na náměstí, nemáme času nazbyt. Piero, sundej toho páva z rožně, namaž prsa medem a celého ho protkni kandovanými piniovými oříšky. Ty, jak se jmenuješ? Ottaviano, oloupeš ty bergamotové hrušky, namočíš je v svařeném víně a pak opečeš s trochou mletého cukru a s několika celými hřebíčky. Děvčata z obsluhy, honem credenza. Když se bude stůl prohýbat pod chuťovkami, které mohou hosté uždibovat, nikdo si nevšimne, že první chod přijde se zpožděním. Sušené fíky, olivy, kapary, ty malé neapolské citrony, támhleta růžová jablka, ligurijský sýr, jestli máte.“

„Ale já nevím, kde…“

„Tak začněte hledat!“ Mé prsty už se chopily hrnce zuppy, kterou někdo nechal nad nízkým plamenem. Přičichla jsem a můj nadšený nos hned radil: pepř, verjus, restované lanýže – ano, mám to, ústřicová směs ze strany 64, kapitola: Polévky a dušené pokrmy. Popadla jsem nožík a začala do kypící směsi vylupovat ústřice. Do hrnce měla přijít také malá pečená kuřátka. Opékal někdo nějaká? Všimla jsem si leda holuba na rožni. Odložila jsem nůž a vylovila z ranečku sbírku receptů (z toho druhého, ne z toho s nabalzamovanou rukou) a našla si stranu 84. Místo kuřat se dá použít holub, napsal otec tím svým úzkým rukopisem. Přidat víc verjusu a zahustit vývar mletými milánskými mandlemi. Dívala jsem se do jeho poznámek poprvé ode dne, kdy jsem tu hromádku odrbaných papírů strčila do plátěného uzlíku, jakmile se ke mně otec otočil zády. Zamrkala jsem, oči upřené na ty stránky hustě popsané starým šifrovaným těsnopisem, který použil, aby svá tajemství ochránil před zlodějskými soky. Tedy až na mě – já všechny jeho recepty uměla přečíst a teď se tyhle šifrované zápisky černým inkoustem o mase a koření představovaly všechno, co mi po něm zůstalo.

Nevadí. Stejně nás kromě těch receptů nic moc nespojovalo. Kdyby mě teď viděl, byl by první, kdo by mě popadl za vlasy a odvlekl do Benátek před soud.

„Signorina, ta credenza…“ Uštvané kuchyňské děvečky se shlukly kolem mě. Buď už se smířily se situací, nebo byly tak zoufalé, každopádně se mému velení přestaly vzpěčovat.

„Vytáhněte sýry, všechny, co najdete, a studené pečené maso.“ Dokončila jsem vylupování ústřic a rychle prohlédla spižírnu, udělala si přehled o možnostech. Žádoucí byly hlavně slané pokroutky, po nichž budou hosté nuceni sáhnout po vínu – a jakmile budou nalití vínem, ani si nevšimnou, že má pečený páv zpoždění. „Mortadellu, slaninu, solený volský jazyk – támhleto prosciutto, ale krájejte ho opravdu hodně natenko, aby vypadalo jako mramor. Oloupej ty hrušky, ty jelito, než přidáš cukr!“ Kolem s brbláním prosupěl stolník a za ním zástup sloužících s konvicemi vína. „Hlavně ať to víno teče proudem!“ křikla jsem za nimi. Už je to srocení hostů nahoře? Vyslala jsem k nebi další modlitbu a vrhla se na krájení cibule. „Pomoz mi, svatá Marto, ty přece víš, jaké je vařit pro důležité lidi.“ Pochopitelně vařila svatá Marta pro našeho Pána, přesto jsem měla dojem, že kdyby se oběd zpozdil, On by byl mnohem trpělivější, než syn Adriany da Mila a jeho novopečená choť.

Ačkoli možná ne. Hladoví hosté jsou hladoví hosté a já si říkala, že pokud jde o výpomoc v kuchyni, ti nahoře na nebesích nebudou o moc užitečnější než ti vezdejší. Marie prý byla moudřejší než Marta, sedávala Ježíšovi u nohou a uctívala ho, já ale tíhla právě k Martě. Protože někdo zkrátka musí uvařit, zatímco všichni ostatní uctívají Kristovy nohy. A on si to určitě myslel taky, když z Marty udělal svatou, a ne jen tak ledajakou, nýbrž svatou patronku všech kuchařů světa. Třeba byl vděčný, že mu taky jednou někdo připravil pořádné jídlo, že na to není věčně sám a nemusí se lopotit s vyčarováváním ryb a bochníků.

Se svatou Martou jsme si rozuměly dávno předtím, než jsem začala ve váčku pod sukní nosit její useknutou ruku. Navzdory všem těm roztěkaným myšlenkám jsem se musela usmát, když mé prsty zavinovaly kousek čerstvého sýra s olivovým olejem a nasekanou janovskou cibulí do kapsy z těsta. V té malé přeplněné kuchyni to hučelo jako v úle, kuchtíci dřeli jako mezci a mně se zdálo, že shora slyším hosty: šelestění drahocenného hedvábí, smích šťastné nevěsty, cinkání přepychových sklenek, chroupání a žvýkání, s nímž solené oříšky, medové datle a kousky ligurijského sýra mizely v ústech kardinálů, svatebčanů i novomanželů. Představovala jsem se všechna ta aaach a oooch, když dovnitř konečně hrdě vplul pečený páv, můj pečený páv, na hřbetech dvou sluhů, v celé své opeřené kráse a vynikající, a ne spíchnutý horkou jehlou za čtvrtinu potřebného času (přinejmenším pokud ho nikdo nestudoval příliš podrobně).

Srdce mi bušilo, vlasy už se mi zase zkroutily a vyklouzly zpod šátku, má minulost se rozplynula a před sebou jsem měla zcela neznámou budoucnost – budoucnost, již jsem vsadila na své štěstí a zrezivělé dovednosti. Věděla jsem, že jestli něco z toho zklame, nejspíš skončím pověšená na Ponte Sant’Angelo, hned vedle ostatních zlodějů a darebáků, jež nechaly štěstí nebo dovednosti na holičkách. Nebo mě, nedej Bůh, pošlou zpátky do Benátek, kde by mě čekal osud ještě temnější. Ale můj tourte se sýrem a cibulí už sladce bublal a zlátl v peci, cítila jsem vůni olivového oleje a skořice a ruce i tvář jsem měla od mouky. Nevařila jsem dva roky – teď však ano. Moje dovednosti sice zrezivěly, ale nezmizely. Neztratila jsem svůj um. A to stačilo, abych aspoň pro tu chvíli byla šťastná.

Leonello

Ukázalo se, že ten chlap naproti mně neumí prohrávat. Jako v podstatě pokaždé. Muži, kteří hrají o peníze, neradi prohrávají, obzvlášť s trpaslíkem.

„Fluxus,“ prohlásil jsem a položil na ulepený stůl od vína čtyři karty. „Čtyři červené. Bank je můj.“

„Tak počkat!“ zaprotestoval podsaditý chlapík nalevo ode mě. „Ještě jsi neviděl moje karty!“

„Na tom nesejde, nemáš nic vyššího než numerus.“ Předklonil jsem se a začal sbírat mince uprostřed stolu.

On odhodil karty a zaklel. Jak jsem čekal, numerus – tři káry a pika. To by vám nestačilo ani na pohár mizerného vína, jaké v téhle knajpě nalévali, natož na bank uprostřed stolu. Zakřenil jsem se a začal počítat výhru. „Další rundu,“ zavolal jsem na děvečku Annu. „Třikrát to, co pijí tady moji přátelé, a pro mě jako obvykle.“

Mrkla na mě. Mé „obvykle“ znamenalo vodu, nepatrně obarvenou vínem, aby jako víno vypadala. Anna mi nápoj míchala zkušeně a já si díky tomu dokázal celý večer udržet jasnou hlavu, zatímco ostatní hráči byli čím dál opilejší. Dívka představovala největší přednost téhle hospody, v zásadě tmavé místnůstky se špinavými okny a dlouhými stoly zčernalými kouřem, kterým vrzaly nohy. Kromě mě a těch tří, jež jsem právě oškubal, byli uvnitř ještě dva násoskové, kteří hudrovali, lili do sebe víno a házeli špinavými kostkami, a dva chlapci v černém sametu. Ti seděli u přidušeného ohně, hráli zaru a potili se nad herní deskou. To byla v podobných hospodách obvyklá sestava – opilci, co utrácejí peníze, vydělané v úloze vozky nebo prací v docích, a bohatí mládenci, kteří uprchli soukromým učitelům a sháněli děvky, víno a nějakou tu přízemní zábavu.

Ten hromotluk nalevo mě dál probodával pohledem, tváře měl brunátné. „Jak jsi věděl, co mám za karty?“

Dio. Věnoval jsem mu bezvýrazný pohled. Nikdo nechce prohrát s trpaslíkem, takže trpaslík musel podvádět. Pochopitelně jsem podvádět uměl – dokázal jsem vysunout karty z rukávu do dlaně tak, že si toho nikdo nevšiml. Dovedl jsem rozdat tak, abych dostal samé červené, samé piky, prostě cokoli. Ale nedělal jsem to. Takového vykuka totiž nezřídka pořádně zbijí a vyhodí. A výprask pro člověka mé velikosti znamenal téměř jistou smrt. „Věř mi, nepoužil jsem žádné triky,“ pronesl jsem znuděným tónem. „Prostě jen matematický výpočet.“

„A to je co?“ opáčil podezíravě. „Magie?“

„To znamená, že když hraju primieru, tak počítám, dobrý pane. Počítám karty, které se rozdávají, počítám karty zahrané. Dovedu si tím pádem vypočítat, jaké karty nejspíš drží v ruce ostatní hráči. Výpočtem získám matematickou pravděpodobnost, což není magie, a tak jsem taky věděl, jaké karty máš ty.“

„Na takového prcka máš dost velkou hubu,“ zafuněl další hráč. „Máš v zásobě stejně slov, jako triků, co, mužíčku?“

„Pro někoho může počítání působit jako čáry.“ Shrábl jsem zbytek mincí do váčku. „Přeješ si to vyzkoušet při naší příští hře? Zřejmě si budeš muset zout boty, abys měl dost prstů, až se dostaneme přes desítku, nemám pravdu?“

Trpělivě jsem čekal, než to sežvýká. Věděl jsem, že častovat opilce sofistikovanými urážkami je čiré mrhání. Když mu to konečně došlo, zbrunátněl po kořínky vlasů. „Ty jedno zakrslý mrňavý prase!“

Ne tak zakrslé jako tvůj hráčský um, mohl bych opáčit. Nebo ten scvrklý pinďour, co se ho pořád snažíš strčit Anně do ruky. Ale nechal jsem si to pro sebe. Nikdo nemá rád, když ostatní poukazují na jeho nedostatky. Skvělý způsob, jak přijít k rozbitému nosu nebo ústům. Ani trpaslíci to nemají rádi, ti jsou však veřejným majetkem. Děti, muži i ženy, všichni smějí ukazovat a smát se, říkat, co chtějí. To jsem věděl odmalička – nebo spíš od té doby, kdy jsem ještě jako úplně malý zjistil, že víc nevyrostu.

„Ještě partičku?“ nabídl jsem místo toho a obratně, jediným pohybem zápěstí, jsem roztáhl balíček karet do vějíře. Opilec uhodil masitou rukou do stolu, až poháry nadskočily, a hráči zary vzhlédli. „Ty malej šejdíři, vykuchám ti střeva a omotám ti je kolem toho tvýho špinavýho krku…“

Umlčel ho nůž, který se zabodl do stolu. Strefil jsem se mu špičkou čepele přesně mezi ukazovák a prostředník, aniž by ho ostří třeba jen škráblo – šikovný trik, jestli to tak smím říct, který mi mnohokrát zajistil rychlý únik. Opilec se na nůž zabodnutý ve stole chvíli díval, než si uvědomil, že špička probodla jen dřevo, ne jeho ruku. Využil jsem toho, vytrhl čepel a pak už mezi nás rychle vklouzla Anna.

„Ještě víno?“ zavrkala tím svým unaveným sladkým hlasem, který byl na ní vůbec nejhezčí. „Ten malý už za něj zaplatil, tak se napijte. Tumáte, naše nejlepší červené.“

Nechal se odtáhnout, a když mu do dlaně vrazila pohár mizerného červeného, nechala pro změnu ona jeho, aby jí trochu chmátl na malá ňadra. Zpražila mě při tom přes jeho rameno pohledem. Zatvářil jsem se omluvně a posunul k ní po stole minci. Pak jsem se otočil k druhým dvěma kumpánům. „Další kolo?“

„Primiera není nic pro mě,“ prohlásil velký přívětivý chlap. Byl hezký, černovlasý, a když se předtím zabodl nůž do stolu, zazubil se. Jmenoval se Marco a z nějakého důvodu byl vždycky cítit skořicí. Za ty poslední měsíce jsem i na něm vyhrál dost peněz, zřejmě mi to však nezazlíval. „Moje parketa je zara,“ svěřil se.

Zara je hra po idioty. Nikdy jsem ji nehrál, ani žádnou jinou hru, v níž by všechno záviselo na náhodě. Nejradši jsem měl šachy, jenže to byla hra šlechticů. V ošuntělých římských hospodách, kde jsem si vydělával, byste moc šachovnic nenašli. „Tak hodně štěstí,“ popřál jsem Marcovi, přestože jsem dobře věděl, že zase prohraje. Sbalil jsem staré a zašlé karty s roztřepenými okraji, potřísněné mastnými otisky prstů a skvrnami od vína. Za ty roky jsem díky nim získal slušnou sumu. Vypadal jsem jako hadrník, kterého pronásleduje smůla: odřený kožený dublet, košile se záplatami na rozedraných loktech a kalhoty, jež mým křivým údům moc nepadly. Trpaslíkům se nevyplácí vypadat zámožně. Každý si nás všimne i bez vyšívaných rukávů a krásných plášťů. Navíc čím míň jsem utratil za ošacení, tím víc mi zbývalo na knihy. Dotkl jsem se prstem mincí ve svém váčku. Dnes to bude stačit na pořádné jídlo a čutoru vína navrch. Karty jsem schoval. „Asi zkusím štěstí někde jinde,“ řekl jsem Anně, když ke mně přistoupila a utírala si ruce do zástěry. „Ten tvůj přítelíček mě pořád probodává pohledem.“

„Já myslím, že teď mi hlavně poneseš košík, až půjdu na trh,“ prohlásila a dala ruce v bok. „Což je to nejmenší, co pro mě můžeš udělat, protože jsem se postarala, aby tě nezaškrtil. Ten cazzo mi lovil pod sukní, jako by hledal zlato.“

„Tělo krásné Anny je nad zlato,“ opáčil jsem a podal jí ruku. Chopila se jí a zasmála se. Ale nesmála se mně, to nikdy nedělala, a už jen proto byla skutečně vzácné děvče. Vlastně žena – tvrdila, že je jí dvacet, ale já bych si vsadil na pětadvacet a vypadala spíš na třicet. Život hospodské děvečky ženě rychle ohne záda, ňadra povadnou a kolem očí se utvoří síť jemných linek. Zůstal jí však ten roztomilý dolíček vedle rtů a objevil se i teď, když jsme odcházeli z lokálu.

„Jednou tě někdo zabije,“ varovala mě, jen co jsme splynuli s davem. Muži i ženy se dychtivě prodírali ulicí a natahovali krky, aby viděli něco, na co já se svou výškou nedohlédl – nejspíš tančícího medvěda nebo procházející kardinálský průvod. Anebo tančícího kardinála. Za ten pohled bych si klidně zaplatil. „Nemusíš je přece provokovat i potom, co je obereš o peníze, Leonello. Nechceš, aby ti někdo takový podříznul krk.“

„To ho dřív podříznu já jemu.“ Karban nebyla jediná dovednost, jíž jsem se při protloukání svým nejistým životem přiučil. Umět to s nožem se vyplatilo, zvlášť pro malého chlapíčka, který by jen sotva mohl použít meč nebo nepřítele uzemnit pěstí. Jeden nabroušený, ostrý jako břitva, jsem neustále nosil za opaskem a několik dalších na skrytých místech.

„Vydělávat můžeš i jednodušším způsobem než obehráváním opilců,“ namítla Anna. Zpomalila, abych jí stačil, za což jsem jí byl pokaždé vděčný. Snažil jsem se nepopobíhat, kráčet jistým krokem a špičkami mířit rovně vpřed, ačkoli mě při tom deformované klouby silně bolely. Jenže udržet tempo s dlouhonohými lidmi v podstatě nešlo jinak, než popobíhat drobnými krůčky jako krab. „Včera hostinský vykládal, že by chtěl v lokálu po večerech nějaké oživení,“ pokračovala dívka. „Mohl bys žonglovat s ořechy, vykládat vtipy, prostě lidi pobavit. Třeba se i navléknout do kostýmu, být pořádný šašek. Peníze by se k tobě jen hrnuly, to mi věř. Když chceš, jsi zábavný, Leonello.“

„Anno,“ vzdychl jsem, „Anno se zářivýma jantarovýma očima a laskavým srdcem, nesmírně si tvého uznání vážím, ale obávám se, že se ve mně pleteš. Nežongluji. Nedělám kotrmelce. Nevykládám vtipy, neprovádím legrační kousky ani triky a ani za nic na světě bych si na sebe nevzal šaškovský kostým.“

„Jsi dost nedůtklivý mužíček, víš to?“

„Není růže bez trní a každý trpaslík musí vynikat i něčím jiným než svou výškou.“ Formálně jsem jí políbil ruku, jako bych byl jedním z těch sebejistých kudrnatých bravů v dubletech s prostřihem, co se smáli v davu před námi. Z vysokých sebejistých bravů. „Nechtěla bys se mnou dnes povečeřet? Uvítal bych tvou milou společnost u stolu i v posteli.“

„Už si mě zamluvil prodavač ryb,“ namítla lítostivě.

„Radši bych byla s tebou – nesmrdíš po rybách a pod dekou se nepotíš.“

„Tak někdy příště.“ Anna mi čas od času poskytovala povyražení pod peřinou, když jsem měl náladu na živější společnost, než nabízely knihy. Byla spíš povolná než vášnivá, trpaslík se však naučí nečekat vášeň od žen, které si kupuje. Její povolnost bohatě stačila, navíc mi pak dobře půl hodiny masírovala zmrzačené nohy, což uvolňovalo zatuhlé svaly.

„Nemůžu ti dát zadarmo,“ prohlásila, když jsem si ji vzal do postele poprvé. „Sice nejsem hezká, ale i obyčejná holka potřebuje z něčeho žít a nemůže s nikým chodit jen tak.“

„Chodit jen tak?“ odfrkl jsem si. „Jsi po hodně dlouhé době první, která si nevyžádala dvojitou taxu za to, že jsem deformovaný.“

„Jsi maličký, to je pravda,“ přikývla, vzala mě za bradu a natočila mi obličej ke světlu, „ale deformovaný ne, to neříkej. Kdyby ses tolik nemračil, byl bys fešák, Leonello.“ A ona by byla hezká, kdyby měla peníze na hedvábné šaty a sametové střevíce. Jenže neměla. To jsem však neřekl.

Měl jsem jedovatý jazyk, co s oblibou plive krutá slova, zato jsem v celém Římě neměl jediného přítele.

Anna se natahovala, aby viděla přes ten zástup. „Slyším muziku – myslíš, že je to svatební průvod?“

„To ty jsi z nás dvou vysoká, má milá paní. Sama si odpověz.“

Tlačila se kupředu a já se držel v těsném závěsu a proplouval mezi všema těma nohama jako ryba v proudu Tibery. „Už jede nevěsta,“ šeptal někdo nad mou hlavou. „Vidím jejího koně!“

„Je to svatební průvod!“ oznámila mi Anna radostně.

„Škoda, doufal jsem, že uvidím tančícího kardinála.“

„Já těm tvým řečem nerozumím ani z poloviny.“ Zastrčila si pramen zplihlých vlasů za ucho. „Myslíš, že je krásná? Ta nevěsta?“

„Novomanželka nějakého bohatého kluka,“ ozval se nesouhlasně muž za mnou, než jsem stačil odpovědět. „Vsadím pět scudi, že bude tuctová a samá neštovice.“

Protlačil jsem se kolem Anny dopředu, abych aspoň koutkem oka zahlédl nevěstu a její průvod z otcova domu do domácnosti svého nastávajícího. Bohaté nevěsty do davu cestou rozhazovaly mince, pokud jim v tom nebránil ostych, a já rozhodně nebyl tak hrdý, abych nesebral peníze ze země. Navíc vzhledem k tomu, jak blízko jsem to k zemi měl, jsem snadno shrábl lví podíl – lví podíl pro Leonella, malého lvíčka.

To už byl u nás zástup livrejovaných sloužících, kteří zevlouny po obou stranách nutili couvnout, průvod se blížil. Nejprve kohorta pážat s truhlicemi obsahujícími nevěstino věno – v davu to zašumělo při pohledu na překrásně zdobenou svatební truhlu širokou jako rakev, pozlacenou a pomalovanou obrázky svatých. Ano, tohle je bohatá nevěsta. Usměvaví chlapci rozhazovali do ulic květiny, muzikanti drnkali na loutny, byť ne úplně sladěné…

„Tamhle je!“ vydechla Anna. „Panenko Marjá, vidíš to?“

Po dláždění netečně kráčela bílá klisna ověnčená liliemi a růžemi a na jejím hřbetě seděla ta nejnádhernější žena, jakou jsem kdy viděl.

„U všech svatých,“ hvízdl chlap za mnou a otočil se k tomu, co se sázel, že bude nevěsta ošklivá. „Přišel jsi o pět scudi!“

Kočka smí pohlédnout na krále, praví staré rčení – a trpaslík smí pohlédnout na krásnou ženu. Většina mužů by byla napomenuta, kdyby na nějakou krásku zírala, stihl by je manželův výhrůžný pohled, bratrova ruka na jílci dýky nebo chladný výraz samotné nevěsty. V mužských očích přebývá chtíč a ctnostné ženy města Říma bylo třeba před mužskými choutkami střežit. Zato trpaslíci žádné touhy nemají, přinejmenším pokud jde o krásné ženy, takže když civí oni, nikomu to nevadí. Krasavice navíc obvykle chodí s nosem tak nahoru, že si trpaslíka vůbec nevšimnou. Všichni v ulici smekali klobouky a čapky, muži se okázale klaněli v naději, že upoutají nevěstin zrak, zato já si jen založil krátké paže na prsou a nerušeně si ji prohlížel.

Dio, taková kráska! Mohlo jí být tak sedmnáct osmnáct, na sobě měla šaty z růžového hedvábí, jež spadaly přes boky bílé klisny v tak bohatých záhybech, že to vydalo na nejmíň trojnásobné porušení zákona o omezení přepychu. Ňadra jako bělostné broskve, dlouhá bledá šíje, drobná tvář zrůžovělá štěstím – a ty vlasy! Úchvatná zlatá záplava, od níž se odráželo slunce, protkaná perlami a ozdobená bílými růžemi.

Většina nevěst se tváří ostýchavě, nervózně nebo napjatě. Některé pláčou, jiné se rozpačitě ošívají, další sedí strnule jako sochy svatých v kostelních nikách. Tato se smála a její smích se nesl jako zvuk kostelních zvonů, posílala do davu vzdušné polibky a natřásala se v sametovém sedle s neskrývaným potěšením. Příliš si cestu užívala na to, aby klopila zrak, jak by se od dívky dobrého původu slušelo, příliš se opájela vším, co jí nabízel svět. Snad právě proto se její tmavé oči zatoulaly až ke mně a já jí ten pohled, místo abych smekl, směle oplácel.

Zazubila se na mě – jinak se to popsat nedá. Zazubila se a poslala mi polibek, jako bych byl vysoký a krásný muž. Vzápětí mě klisna minula v oblaku hedvábí a vůně růžové toaletní vody. A já si říkal, kolik za ni její nastávající asi zaplatil. Ačkoli litovat zřejmě nebude.

„Kdybych vypadala takhle, nemusela bych trčet v hospodě a nalévat opilcům,“ povzdechla si Anna toužebně.

„Oblékala bych se do hedvábí, večeřela s kardinály a víno by nosili oni mně.“

„Prý paní Giulia Farnese.“ Muž, který prohrál sázku, zapískal, kolem nás spěchali poslední sloužící v livrejích. Dav se rozcházel, každý si šel po svém, někdo nakupovat, někdo krást a někdo klevetit. „Bere si ji nějaký Orsini. Má věno tři tisíce florinů!“

„Já slyšel, že pět,“ oponoval někdo. „A že to zaplatili Orsiniové…“

„To je pořád vyšlo lacino,“ prohlásil první muž a mlsně se ohlédl za bílou klisnou. Ještě jsem viděl zlatavý lesk vpředu, kde se nevěstina hlava natřásala nad řadami zevlounů.

„To je teda vyšlo lacino,“ souhlasil jsem a doprovodil Annu na trh. Žvatlala o perlách v nevěstiných vlasech a o tom, kolik musely stát ty růžové šaty a že jí by jistě růžové hedvábí také slušelo, kdyby si ho mohla dovolit.

„Ale ne tak jako jí,“ uznala nakonec a já nemohl než souhlasit. Jen málokterá žena by se mohla vyrovnat Giulii Farnese, později v Římě přezdívané La Bella. Ale měli jí říkat La Bellissima, protože krásnější ženu jsem za celý život nepotkal.

Giulia

Na celém světě by se jistě nenašla dívka šťastnější než já – Giulia Farnese, v osmnácti konečně provdaná!

Je třeba dodat, že svatby nebývají vždycky důvodem k radosti. Například Isotta Colonnová tu svou loni proplakala. A i já bych ronila slzy, kdybych stála vedle muže tak tlustého, že vypadal jako koule. Lucia Piccolomini naříkala ještě víc, protože její manžel byl uhrovatý dvanáctiletý kluk. A moje sestra Gerolama se při skládání slibu tvářila kysele jako citron, i když ta se tak tvářila většinu času a aspoň se ke svému svrasklému vysušenému manželovi dobře hodila.

„Má štěstí, že si ji někdo vzal,“ poznamenal ke mně potichu můj bratr Alessandro během svatební hostiny. „S tím nabroušeným jazykem a špičatým nosem – nemáme dost dukátů, abychom tohle někomu vynahradili.“ Zkušeně mě štípl do brady. „Řekl bych, že ty si povedeš líp.“

A měl pravdu! Samozřejmě to chvíli trvalo. Byla bych se vdávala v patnácti nebo šestnácti jako některé moje přítelkyně, jenže otcova smrt (pokoj jeho duši) zarazila všechna vyjednávání a pak pro mě bratři další dva roky sháněli lepší věno. „A nakonec se to čekání vyplatilo, nemám pravdu?“ radoval se Sandro. „Pro mou sestřičku žádný provinční kupec, ale sám Orsini! Máme opravdu štěstí, sorellina – teď budeš žít v Římě a budeš se mít líp než vévodkyně.“

Orsino Orsini, můj novomanžel. Říkala jsem si, co to asi jeho rodinu napadlo, že mu vybrali takové jméno, v každém případě byl ovšem mladý! Jen o rok starší než já a díkybohu vůbec ne kulatý. Můj nastávající byl štíhlý jako rapír, měl světlé vlasy a oči… inu, abych byla upřímná, ještě jsem se k němu nedostala tak blízko, abych viděla, jakou barvu jeho oči mají. Setkali jsme se až při skládání slibu, a zatímco se mi snažil navléknout prstýnek a odříkat slib, celou dobu klopil zrak. Jen jednou na mě ostýchavě pohlédl, když jsem pronášela slova, jež ze mě učinila jeho manželku, a okamžitě zčervenal jako růžička.

A červenal se i teď, vrhal na mě kradmé ostýchavé pohledy přes velkolepou salu. Proč jen nemůžeme na vlastní svatební hostině sedět vedle sebe? Za pár hodin máme sdílet lože, tak proč ne i stůl? Jenže Orsino seděl v tom svém modrém dubletu se zelenými vyšívanými rukávy u dlouhého stolu spolu s ostatními muži. Trůnila mezi nimi spousta kardinálů, připomínali bachraté rudé květináče. Já zůstala uvězněná na druhé straně síně s ostatními ženami, vmáčknutá mezi kyprou tchyni ve fialovém hedvábí a sestru Gerolamu, která si neustále na všechno stěžovala. „Takový výběr, to jsem ještě neviděla! Mají tu nejmíň deset druhů vína, přitom na naší svatbě byly jen tři!“ Nevšímala jsem si jí, usmála jsem se přes místnost na manžela a směle pozvedla pohár k přípitku, on však jen nervózně zamrkal.

„Všimla sis té sklenice, Giulie?“ zašeptala madonna Adriana. „Je až z Murana, diamantový výbrus – svatební dar pro tebe od mého bratrance kardinála. Nevěřila bys, kolik stojí!“

Soudě podle přepychového sálu v jeho paláci si to mohl dovolit. Vysoký klenutý strop zdobily nádherné fresky, mé střevíce spočívaly na jemně tkaném koberci a ne na holé dlažbě, dlouhé stoly byly prostřené modrým sametem a zlatými a stříbrnými talíři. Snažila jsem se nezírat, tvářit se, jako bych byla na podobný přepych zvyklá – koneckonců je rodina Farnese capodimontská šlechta. Vychovali mě na hradě s výhledem na Bolsenské jezero, uprostřed pohodlí, byť přece jen ne v takové okázalosti a lesku jako zde. Když však začali sluhové v livrejích nosit na stůl a místnost prostoupily lákavé vůně, už jsem se nedokázala dál tvářit blazeovaně a musela jsem se krotit, abych se nezačala ládovat jako vepř u koryta. Ano, bratranec mé tchyně byl kardinál a muž Boží, přesto si očividně potrpěl na luxus. Když můj průvod dorazil na nádvoří jeho paláce, sklonil se a políbil mi ruku, nicméně jsem si ho posléze nedokázala ani vybavit – copak všichni ti kardinálové nevypadají v tom rudém taláru stejně? Naštěstí si člověk nemusí pamatovat jména, protože to je pořád jen „Vaše Eminence“ sem a „Vaše Eminence“ tam. Blýskla jsem úsměvem k tomu jejich hejnu na druhé straně sálu na znamení koketního poděkování. Nacvičila jsem si ho před zrcadlem už jako malá. Nebo jsem se o to spíš snažila do té doby, než mi bratr Sandro řekl, že když takhle mávám řasami, připomínám opilého kolibříka.

„To já na svatbě žádné muránské sklo neměla,“ zabručela Gerolama.

„Je to od Jeho Eminence velice laskavé,“ pošeptala jsem paní Adrianě. Už jsem se rozhodla, že s ní budu vycházet – koneckonců máme s Orsinem žít v prostorných komnatách jejího rodinného palazza, přinejmenším na začátku. Umiňovala jsem si, že se postarám, aby mi ovdovělá tchyně zobala z ruky, i kdyby mě to mělo zabít. Naštěstí se zdálo, že není zvlášť těžké se jí zavděčit. Stačilo ji občas politovat kvůli tomu, jak je všechno čím dál dražší, a rázem spokojeně předla jako kočka. Předpokládala jsem, že si s Orsinem později pořídíme vlastní domácnost, ale nijak jsem nespěchala. Paní Adriana může do sytosti chrastit se svazky klíčů a hloubat nad účetními knihami, neměla jsem sebemenší chuť bojovat s ní o vedení domácnosti. Chtěla jsem si své dny užívat s nohama nahoře, pěkně na lodžii, s vlasy rozprostřenými na slunci, pojídat kandované fíky a hrát si se svými krásnými baculatými dětičkami. A noci pak trávit s hezkým mladým manželem v posteli, kde budeme plodit další děti a páchat tolik tělesných hříchů, že budeme mít u zpovědi co svěřovat faráři.

„První dezert, sorellina.“ Sandro přešel přes místnost, okázale se poklonil a postavil přede mě pokrm. „Broskve v grappě – tvůj oblíbený.“

„Kvůli tobě ztloustnu, bratříčku,“ postěžovala jsem si.

„Co se dá dělat, sním je sám.“ Strčil si jednu měkkou nakládanou broskev do úst. „Vynikající! Váš kuchař se překonal, má paní Adriano.“

„Dej to sem!“ vytrhla jsem mu s úsměvem talíř. Byl o šest let starší než já a měli jsme ještě další dva bratry a kyselou sestru Gerolamu, nicméně se Sandrem jsme se měli nejraději. Oba jsme zdědili stejné tmavé oči, v nichž perlil smích, i když jsme se snažili tvářit vážně. Jako děti jsme se na sebe pošklebovali při mši a dostávali pohlavky od naší uštvané matky, kdykoli se nám podařilo strčit knězi do boty slepýše. To Sandro mě objímal, když matka zemřela při porodu dítěte, které nepřežilo. Když se k ní pak v nebi připojil přede dvěma lety i náš otec, stali se hlavou rodiny mí starší bratři. A Sandro mě tehdy hladil po vlasech a sliboval, že se o mě postará. Když odešel studovat na univerzitu v Pise, aby se stal knězem, strašně se mi po něm stýskalo. Nyní jsme se shledali v Římě, kde měl začít na nejnižší příčce duchovního žebříčku jako církevní notář. Nebyl v této funkci právě nejlepší a nedovedla jsem si představit, že by z něj někdy mohl být lepší duchovní – na to, aby ctil slib cudnosti, moc rád běhal za děvčaty, navíc měl nadání komika, které by se lépe hodilo k šaškovi. Ale i kdyby to byl nejhorší církevní hodnostář na světě, nenašli byste báječnějšího společníka ke slavnostní večeři.

„Pověz mi, Sandro,“ ztišila jsem hlas, zatímco paní Adriana vykládala Gerolamě, jak neskutečně drahý byl ten pečený páv. „Proč mi nedonese broskve v grappě můj manžel?“

„Měj s tím nebožákem slitování! Oženěný v devatenácti, navíc s žádnou šilhavou dívenkou z kláštera, na kterou by si mohl vyskakovat, nýbrž s nymfou, s Helenou, s Venuší!“ Sandro se uhodil pěstí do prsou, jako by se mu do nich zabodla dýka z nebes. „Aktaión zahynul, protože se opovážil pohlédnout na Dianu, jak ji Bůh stvořil. A tak se mladý Orsino bojí uzřít svou nevěstu v celé její kráse…“

„Zmlkni, Sandro, všichni se sem dívají!“

„Ale to se ti přece líbí,“ zakřenil se a vrátil se zpátky na zem. „Má sestřička je nejmarnivější ze všech Božích stvoření.“

„Teď mluvíš jako matka.“ Bůh dopřej pokoj její duši, ale věčně mě kvůli marnivosti sekýrovala: „Myslíš snad, že si Panna Maria dělala starosti s tím, jak vypadá, Giulia mia?“ Jenže Panna Maria si podle všeho se svým vzhledem žádné starosti dělat nemusela, protože byla krásná, na každém obraze, který jsem viděla. Krásná a klidná, v nějakém lichotivém modrém šatu a se závojem, jež pro ni ušili sami andělé. To my pozemské dívky musíme více dbát na svůj vzhled, pokud chceme vypadat aspoň z poloviny tak dobře, a tak jsem každé ráno odříkala jeden otčenáš navíc jako pokání za hřích marnivosti, zatímco jsem si vytrhávala obočí.

„Jen se neboj,“ ozval se Sandro. „Však on mladý Orsino brzy sebere odvahu, třeba už při příštím nebo přespříštím tanci.“

„Tak ho trochu povzbudíme.“ Lítostivě jsem pohlédla na broskvový dezert a olízla jsem si sladkou grappu ze špičky prstu. Jenže už jsem se za ten večer nacpala jako dělník (ach, ten vynikající pečený páv… a lahodný koláč se sýrem a cibulí!). „Zatanči si se mnou, Sandro.“

„Smí kněz tančit?“ Sandro zbožně obrátil oči k nebesům. „Nutíš mě obětovat duchovní důstojnost, nemluvě o složeném slibu.“

„Nijak tě netrápil, když jsi předtím koketoval s Biancou Bonadeovou. Což bylo během skládání mého slibu, jen tak mimochodem.“

„V tom případě bassa danza a okamžitě!“

„Bassa danza je nuda!“ Už jsme s manželem tancem bassa danza zahajovali celou slavnost. Člověk při něm jen ladně proplouvá kolem dokola, dlaň na dlani, a Orsino za celou dobu ani nesebral odvahu podívat se mi do očí. Dávala jsem přednost živějším melodiím na violu da gamba, takovým, při nichž by se mi rozproudila krev a snad bych i získala příležitost předvést při otáčkách kotník. „Zatančíme si voltu.“

„Ty jsi nevěsta, sorellina.“ Stačilo promluvit s muzikanty a vzápětí už mě bratr vedl na parket. Ozval se potlesk. Předvedla jsem ladnou půlotočku, rozevlála nadýchané růžové sukně jako poděkování za potlesk, načež nástroje spustily a já se chytila Sandrovy ruky. Chvilku jsme se otáčeli na první takty, ale záhy mě Sandro chytil v pase a vyhodil do vzduchu. Věděla jsem, jak dopadnout, aby se mi půvabně nadouvaly sukně. Zvrátila jsem hlavu a smála se, natáčela holá ramena ve světle svící směrem k manželovi. Jen se na mě podívej, Orsino, prosila jsem v duchu. Podívej se na mě, zatanči si se mnou, miluj mě!

Gerolama se mě před ukládáním snažila co možná nejvíc vyděsit. „Manželské povinnosti jsou těžké,“ šeptala, když pomáhala paní Adrianě a dalším rozesmátým ženám povolit tkanice mých růžových šatů. „Opravdu těžké.“

„Jedině tak těžké jako sám manžel,“ zasmála jsem se, po čemž se sestra omezila na mučednický výraz. Připadala jsem si opojená, vznášela jsem se jako úplněk vysoko na obloze, do tváří se mi co chvíli nahrnula horká krev, až jsem k nim musela tisknout dlaně, abych je ochladila.

„Jsi nějak moc natěšená, dítě,“ mlaskla paní Adriana, když mi rozvazovala rukávy. „Zkus toho moc nečekat.“

Moc nečekat? Vždyť se mám konečně stát ženou! Pochopitelně už jsem slyšela, jak to bolí, ale nevěřila jsem jedinému slovu. Klisny také neřičely bolestí, když na ně člověk nasedl, a čekala jsem, že nebudu ani já.

Uf, ta úleva, když jsem se konečně dostala z pevně sešněrovaných šatů. Vážně jsem toho moc snědla, jenže ty malé marcipánové tourtes, které kolovaly ke konci večera na barevných keramických talířích, byly tak lahodné, že zkrátka nešlo odolat. Navíc když jsem šťastná, mám vždycky sklony jíst. Orsino už tou dobou sebral odvahu a přinesl mi dezert sám. „Jsi krásná, má paní,“ pronesl s ostychem.

„Má choti,“ opravila jsem ho a potěšeně zjistila, že má modré oči.

„A teď už do postele s tebou.“ Gerolama mi utáhla košilku kolem krku, a když jsem vklouzla pod přikrývku, přidržela mi vlasy. Hed vábné povlečení, ne lněné – opět jsem se musela ovládnout, abych moc nežasla nad čirým a neskrývaným přepychem všude kolem. Je domácnost paní Adriany vybavená podobně? Zavrtěla jsem pod tím měkkým hedvábím prsty u nohou. Upřímně jsem v to doufala. Vyrůstala jsem v jednodušším prostředí – uprostřed lesů a jezer v Capodimonte místo římských bazilik a lodžií, v provinční jednoduchosti místo městského luxusu. A já toužila po městském luxusu.

„Máte nádherné vlasy,“ vzdychla jedna z žen, když mi je Gerolama aranžovala na polštář. „Tak dlouhé!“

„Nevěřila byste, jak složité je pak česání,“ svěřila jsem se, nicméně i já své vlasy zbožňovala. Měly tmavě plavou barvu jako krystalizovaný med, ale vystavovala jsem je denně na zahradě slunci, jen temeno jsem ukrývala pod ohromným slaměným kloboukem, a světlo je protkalo žlutozlatými, meruňkovozlatými a bílozlatými prameny, takže vypadaly (jak mi jednou řeklo jedno zamilované páže), jako by je vydolovali z hlubin samotné země. A byly skutečně dlouhé – když jsem je měla rozpuštěné jako teď, spadaly mi ve volných vlnách až k nohám. „Jen protože jsi tak malá,“ pošklebovala se Gerolama, ale já za to nemohla, že mi narostly krásné kadeře a jí jen řídké chomáče. Jako malá jsem jí celé hodiny vmasírovávala do pokožky na hlavě heřmánkovou mast, aby jí vlasy rostly rychleji, a jak se mi za to odměnila? Když to nezabíralo, plácala mě přes ruce, jen si to představte!

Orsinovi se mé vlasy budou určitě líbit. Přála jsem si svléknout se z té tenké košilky a uvítat ho zahalená jen v nich, na to jsem však přece jen neměla odvahu. „Zítra večer,“ slíbila jsem si a rozhodla se aspoň si noční úbor stáhnout z ramen, jakmile Gerolama s ostatními zmizí. K čemu jsou pěkná a pevná bělostná ňadra, jako mám já, když je nikdo nevidí? Navíc teď už nepatří jen mně, ale i Orsinovi. Postel měla baldachýn z černobílého pruhovaného sametu a přikrývka byla navlhlá od rozdrcených růžových okvětních plátků, jimiž ji poseli. Zlatavé mihotavé světlo vysokých svící vrhalo po komnatě stíny, odráželo se mi ve vlasech a já si zkoušela různé polohy. Mám ležet, nebo sedět? Mám semknout ruce, nebo si je složit pod tvář? Mám si vlasy naaranžovat přes jedno rameno, nebo přes obě? Ach, svatá Marie, nemůže už prostě přijít? Při hostině jsem vypila dost vína a věděla jsem, že jestli bude Orsino dlouho otálet, usnu jako špalek.

Zívla jsem. Svíce stačily z poloviny vyhořet.

Nakonec mě vytrhl z dřímoty. Ozvalo se vrznutí dveří a já se v posteli okamžitě napřímila, honem jsem si otřela koutky úst (drahá Marie, Matko Boží, nedopusť, aby mě manžel přistihl, jak slintám!) a kousla se do rtů, abych do nich vehnala barvu. Už zítra budu skutečně vdaná žena a budu smět na ústa používat růž, když si to budu přát, místo abych se do nich pořád musela kousat.

Napjatě vstoupil do místnosti, svíce, již nesl, vrhala pohyblivé stíny. V té jemné noční košili se jeho krk zdál moc hubený, světlé vlasy měl rozcuchané. Nervózně se kousal zevnitř do tváře, dokud mě nespatřil, jak sedím v té velké posteli, s vlasy rozprostřenými kolem. Pak už jen zíral. Všimla jsem si, že maličko šilhá, ale bylo to sotva postřehnutelné, když sklopil oči a zčervenal jako právě v tu chvíli. Odhrnula jsem si vlasy z holých ramen a usmála se na něj. „Orsino,“ pronesla jsem, ale nevěděla jsem, co dál, tak jsem se jen tiše zasmála. Jen se na nás podívejte – byl snad ještě nervóznější než já.

Nevadí, nějak si poradíme, myslela jsem si.

S úsměvem jsem k němu napřáhla ruku. „Pojď si lehnout, můj choti.“

Dlouho se na mě díval. Jen se díval, až nakonec odevzdaně vzdychl. „Omlouvám se,“ zamumlal. „Rád bych – moc mě to mrzí, věř mi, ale nesmím.“ A s tím se odvrátil a i s tou svíčkou spěšně opustil komnatu. Cvaknutí dveří mi připadalo nesmírně hlasité.

Ohromeně jsem zírala na dveře.

Zkus toho moc nečekat, nabádala mě paní Adriana.

Ať už jsem od své svatební noci čekala cokoli, tohle rozhodně ne.

KAPITOLA DRUHÁ

Pro ty, jimž je souzeno vládnout ostatním, platí v životě opačná pravidla.

RODRIGO BORGIA

Carmelina

Je trochu ošemetné vymyslet, co poslat nevěstě do komnaty ráno po svatbě. Pokud ji neznáte (a vzhledem k tomu, jaký jsem měla celý den frmol, jsem paní Giulii Farnese ani nezahlédla), je nejlepší pověřit služebnou, aby se přikradla ke dveřím a poslouchala u klíčové dírky. Jestliže uslyší pláč, připravte posilující mléko svařené s červeným vínem a aromatickým kořením, které může nevěstě podat tchyně spolu se slovy útěchy a vysvětlit jí, že manželství není zas tak strašné. Jestliže uslyší smích a šuškání, pošlete nahoru něco lehkého, pro dva, čím mohou nejlépe krmit jeden druhého, zamazat se při tom a stopy pak se smíchem slíbávat. Ideální je svařené víno s třešněmi a proužky na másle opečeného chleba s omáčkou z ovoce a oslazeného vína, do níž se chleba namáčí, přijdou mladým hladovým milencům vždycky vhod. Navíc „utrhnout třešničku“ tady u nás znamená připravit dívku o panenství a ten malý žert je většinou pobaví. Ještě jsem však ani nevybrala služebnou, které bych úkol svěřila, když vtom se v kuchyni objevila sama nevěsta. Služky v té černé hodince před svítáním ještě spaly, stejně jako zbytek domácnosti. Tedy až na mě a jak vidno, na nevěstu.

„Dobré ráno,“ ozvalo se za mnou a mě málem trefil šlak. Byla jsem z toho shonu kolem svatební hostiny moc nervózní a roztěkaná na to, abych usnula. Noc jsem strávila v prázdné kuchyni, neklidně jsem prohrabávala popel v obehnaných ohništích, několikrát zametla dlážděnou podlahu, probírala jsem se sbírkou otcových receptů a v duchu slyšela jeho panovačný hlas. Honem jsem odložila hadr, jímž jsem utírala stoly, a vysekla pukrle před tou drobnou postavou v hedvábí, která zůstala stát ve dveřích.

„Madonna Giulia?“ zkusila jsem to. Sice jsem ji v tom včerejším shonu neviděla, nicméně kráječi masa a služky, co mé pokrmy nosily hostům, nemluvili o ničem jiném než o nevěstiných vlasech, jež údajně sahaly až na zem, a dívku, která se tu objevila, halil závoj zářivých medově plavých kadeří od hlavy k patě. Ne že bych jí je záviděla – kdybych měla tak dlouhé vlasy já, jen by se na ně lepily všechny ty popadané kuřecí kůstky a cukrový poprašek, jež se nashromáždily na podlaze snad každé kuchyně bez ohledu na to, jak jste proháněli děvečky s košťaty. Jí ovšem rozhodně slušely. „Co pro vás můžu udělat, madonna Giulia?“

„Nevím.“ Sotva o mě zavadila pohledem. Stála tam v tom ranním chladu v modrém hedvábném županu a jednou bosou špičkou přejížděla po prasklině v kamenné dlažbě. „Máš tu ještě nějaké marcipánové dortíčky?“

„Mám, madonna.“ Zalovila jsem mezi přikrytými nádobami, v nichž byly uložené zbytky hostiny, a snažila se na ni nezírat. Syn Adriany da Mila si skutečně pořídil překrásnou nevěstu. Byla malá, vnadná a šťavnatá jako mladá pečená kachnička, kterou právě stáhli z rožně. V oválné tváři však měla zasmušilý výraz. „Takže vám moje marcipánové tourtes chutnaly?“ neodolala jsem.

„Nakonec byly na celé téhle noci to nejlepší,“ opáčila s dlouhým povzdechem. „Tak mě napadlo sem zajít a ještě si přidat.“

Potěšeně jsem jí podala talíř s dezerty. Marcipán umím skutečně výtečně – chce to cit, aby získal určitou křehkou pevnost. „Říkala jsem si, že bych vám tak za hodinu přinesla nahoru svařené mléko s vínem, madonna, nebo třeba tahle pečená jablka, co zbyla…“

„Ta jablka si vezmu taky.“ Sebrala mi z ruky talíř a otočila se ve víru hedvábí a vlasů. „Děkuji.“

„Přeju vám to nejšťastnější manželství, má paní,“ zavolala jsem za ní s další poklonou. „A vychutnejte si marcipán.“

„Nic moc jiného se tu vychutnávat nedá,“ opáčila a s dalším povzdechem opustila kuchyni. Ještě jsem se za ní chvíli dívala, nakonec jsem ale pokrčila rameny a posadila se ke stolu, který jsem právě utřela. Na to, abych si lámala hlavu s náladami nevěst, jsem byla moc unavená. Chutnalo jí – to bylo všechno, co jsem jako kuchařka potřebovala vědět. U svaté Marty, jak já byla unavená! Ani když se poslední hosté odpotáceli domů, opilí, ale nasycení, ani když byl uklizen poslední stůl v síni, poslední zbytky přikryté a poslední smetí zametené, dokonce ani poté, co jsem poslala děvečky a učedníky na kutě, nedokázala jsem si odpočinout. Všichni se odšourali, tak unavení, že už se vůbec nevzpěčovali mým rozkazům. Byli po náročné práci uzívaní a malátní (a po doušcích vína, co usrkávali z konvic, než je donesli hostům). Vyčerpání a nervozita mi bránily zdřímnout si třeba i jen na židli u ohniště v kuchyni. Navíc se mohl kdykoli vrátit Marco, a kdyby s ním kdokoli mluvil dřív než já, ten choulostivý plán, co jsem dala dohromady, by mohl prasknout jako mýdlová bublina ve dřezu.

Nicméně po něm nebylo ani vidu, klidně jsem se mohla pořádně prospat. Domácnost vstávala těsně před svítáním, nejprve sloužící a umývači nádobí, a všichni si mě znovu podezíravě měřili a říkali si, kde jsem se tam vůbec vzala a proč mě vlastně poslouchali. A tak jsem jim nedala čas o tom hloubat. „Basta!“ zavolala jsem a dupla, abych si zjednala pozornost. „Za svítání sbalíme zásoby paní Adriany do vozů, do posledního hrnce a pytlíku cukru. Bude chtít všechno zpátky v Palazzo Montegiordano, aby dnes mohla povečeřet ve své vlastní hodovní síni. Setkala jsem se s ní jen jednou, ale hned jsem poznala, že si všechno spočítá do poslední lžíce, a jestli bude cokoli chybět, strhne vám to z platu.“

To vyvolalo neochotnou vlnu smíchu. „Takže koukejte všechno vynosit na nádvoří,“ zavolala jsem do toho. „Zavřít pusu a přiložit ruce k dílu, tak to u mě v kuchyni chodí. A jestli bude chybět jediný balíček šafránu z těch, co jsem celou noc počítala…“

Brzy už jsem řídila probíhající práce, zatímco kuchtíci balili nádobí, které sem přivezli kvůli přípravě svatební hostiny. Tentokrát to nebyl příval vzrušení a báječné vůně, co mě drželo na nohou, jen čirá a vyčerpaná disciplína. Nicméně povolání kuchaře neobnáší jen vůni rozehřátého medu a válení lahodného pečiva. Patří k němu křik, zametání, drhnutí a cídění, na což mě výchova dobře připravila. Než vyšlo slunce, už byly všechny věci Madonny Adriany do poslední lžíce a včetně sloužících pěkně naskládané ve vozech – a právě když jsem se přiběhla naposledy rozhlédnout po kardinálově malé tmavé kuchyni, dorazil můj zatoulaný bratranec.

„Dobrý Bože na nebesích,“ uslyšela jsem za sebou. Otočila jsem se s rukama v bok, zaťatýma do pěstí, a spatřila jsem ho, jak se dveřmi z nádvoří naklání do kuchyně. Celých jeho sto devadesát pět zahanbených centimetrů. „Zdravíčko, Marco.“

Přejel po mně nechápavým pohledem. Koneckonců mě neviděl přinejmenším pět let a ani v době, kdy jsme se pohybovali ve stejné kuchyni pod velením mého otce, si mě zvlášť nevšímal. Proč by taky měl? Oblíbený učedník, který si myslí na pozici mistra kuchaře, nemá čas na vzdálenou sestřenici, hubenou jak násada od koštěte, přestože se mu věčně pletla pod nohy a hlasitě se nechávala slyšet, co by ještě mělo přijít do omáčky. „Carmelina?“ pronesl nakonec.

„V celé své kráse,“ opáčila jsem a prošla kolem něj, abych křikla na nádvoří, že mají vozy vyrazit k Palazzo Montegiordano beze mě. „Posaď se, Marco, musíme si popovídat o spoustě věcí.“

Nakonec jsem neviděla důvod chodit kolem horké kaše. Pověděla jsem mu všechno (nebo skoro všechno), a než jsem skončila, byl bledý jako stěna a třásl se.

„Ježíšku na křížku,“ zasténal. „Ježíšku na křížku, svatá Bohorodičko a svatá Marto, pomozte nám!“

Mohla bych mu říct, že svatá Marta už mi pomohla dost významně, nicméně situace byla ožehavá i bez její useknuté ruky. Pohladila jsem raneček pod sukní. „Marco…“

„Co si myslíš, že děláš?!“ Zíral na mě přes stůl, k němuž jsme se oba sesuli. Do té malé přeplněné kuchyně dopadalo sluneční světlo, všechno bylo vydrhnuté a po včerejším frmolu tu vládlo až nepřirozené ticho – personál paní Adriany vstal časně, protože musel balit a vrátit se domů, dalo se však čekat, že kardinálova domácnost bude po oslavách vyspávat. Odhadovala jsem, že máme ještě tak hodinku klidu, než se budeme muset spakovat.

„Nevím, co dělám,“ připustila jsem popravdě, „ale do Benátek se už nevrátím.“

„Musíš se vrátit! Tušíš vůbec, co tě jinak čeká? Nebo co čeká mě, když ti pomůžu?!“

Podívala jsem se na něj. Seděl tam s rukama bezmocně položenýma na umytém dřevěném stole. Ve dvanácti jsem do něj byla zamilovaná, a jak by taky ne? Vysoký, s širokými rameny a rukama svalnatýma po hodinách šlehání vajec a nošení ohromných kusů masa na ohniště, navíc měl bujné černé kadeře a často se usmíval – a nádavkem v něm spočíval nesporný kuchařský talent. Jeho velké dlaně dokázaly vyšlehat ty nejlahodnější košíčky, nejnadýchanější pěnové cukroví i nejjemnější omáčky a za to jsem ho milovala zrovna jako za ta ramena a běloskvoucí úsměv. Nicméně jsem celkem záhy zjistila, že Marco Santini přes všechny své nesporné klady nemá rozumu, ani co by se za nehet vešlo.

„Nikdo mě nechytí,“ pronesla jsem tak konejšivě, jak jsem dokázala. „Kdo by hledal holku, co utekla z Benátek, až v Římě?“

„Jak ses vůbec dostala tak daleko na jih úplně sama?“ Přelétl mé krátké vlasy. Konečně jsem si sundala ten hadr zamazaný od mouky a vajec, který jsem nosila omotaný kolem hlavy. Černé kudrliny mi nepochybně nevzhledně trčely do všech stran.

„Cestovala jsem jako chlapec,“ přiznala jsem a dotkla se oškubané kštice. „Koupila jsem si v Benátkách použitý dublet a kalhoty a taky masku. Byl karneval, to v masce chodí kdekdo.“ Zas tak dokonalé přestrojení to nebylo, nicméně jako vysoká a hubená jsem se poměrně snadno mohla vydávat za vytáhlého mladíka a maska pomohla. Polovina rozjařilých poutníků byla v těch týdnech v rámci masopustu navlečená do kostýmů a exotických škrabošek s dlouhými zobáky. Byla to cesta jako z noční můry. Přespávala jsem v hospodách, kde mi v noci po nohách přebíhaly pištící krysy. Jedla jsem starý chléb a maso tvrdé jako podešev, nic jiného jsem si nemohla dovolit. Ty k uzoufání pomalé lodě zastavovaly v každém vesnickém přístavu a cesta, která by mohla zabrat jen dva týdny, se nakonec protáhla na víc jak měsíc.

„Kdes vzala peníze na cestu?“ chtěl vědět Marco. „Vím dobře, žes neměla ani vindru!“

„Podařilo se mi dát dohromady dost na to, abych doputovala až sem,“ odpověděla jsem vyhýbavě. Nesešlo na tom, jak přesně, Marcovi do toho nic nebylo. Navíc kdyby věděl, že mi ještě něco zbylo, okamžitě by si chtěl půjčit na nějakou jistojistou sázku na kohoutí zápasy, natolik jsem ho znala.

„Nevím, proč jsi vyhledala zrovna mě, ale já ti nepomůžu.“ Svěsil ramena a prohrábl si kudrnaté vlasy. „Už tu stejně nejsem zaměstnaný. Jestli mě paní Adriana ještě nevyhodila, tak…“

„Ano, pokud jde o tvoje zaměstnání… povídej, kde jsi včera byl? Když jsi měl chystat svatební hostinu pro paní Giulii Farnese?“

Uhnul pohledem. Natáhla jsem se pro lahev vína, kterou jsem předtím zazátkovala a postavila stranou, nalila do dvou pohárů a štědře jejich obsah doplnila vodou. „Byla to tentokrát zara?“ prohodila jsem nenuceně. „Nebo psí zápasy?“

„Obojí,“ zabručel. „Něco jsem prohrál v kartách, tak jsem si to chtěl trochu vynahradit. Jenom pár zápasů. Jenže pak jsem nemohl odejít – vypadalo to, že užuž vyhraju! Nechtěl jsem…“

„To ty nikdy nechceš,“ přerušila jsem ho klidně. Nijak by mi neprospělo popudit ho. Strčila jsem mu do ruky pohár a sledovala, jak zasmušile usrkává. Víno k jeho neřestem nikdy nepatřilo, jen hazard. Můj otec ho kvůli tomu nakonec vyrazil, rodina nerodina.

„Místo u paní Adriany pořád máš,“ oznámila jsem mu, když kalich obemkl těmi velkými dlaněmi. „Zaskočila jsem za tebe.“

„Ty?“ Prudce zvedl hlavu. „Ale jak to?“

Pokrčila jsem rameny a napila se, abych zamaskovala úsměv. Kdybych nebyla tak unavená a vyděšená, nejspíš by mě přemohla samolibost. Dva roky mimo kuchyni, aspoň pokud šlo o jakékoli významnější vaření, a přece jsem si poradila se svatební hostinou pro téměř stovku hostů! Navíc v cizí kuchyni, s cizími kuchaři a bez varování. „Otec vyučil i mě, Marco,“ řekla jsem jen. „Paní Adriana vůbec nezjistila, žes byl pryč.“

„Tak to ti děkuju,“ spustil, načež se zarazil. „Ježíši, začínám chápat, o co ti jde. Chceš…“

„Nebudeme se bavit o tom, co chci. Jen o tom, co mi dlužíš.“ Zachovala jsem přívětivý tón. „A dlužíš mi, to je ti jistě jasné.“

Jeho velká ramena se nahrbila ještě víc.

Zakroužila jsem prstem po desce stolu. „Můžu se ti hodit. Vypomáhat ti v kuchyni paní Adriany. Vezmu si na paškál učedníky – ten Piero je neřád, měl bys ho vyrazit a vzít někoho, kdo nekrade víno z credenzy a neochmatává služebné. Pomůžu ti i s velkými hostinami, zaskočím, když budeš potřebovat ruce navíc.“

„A co si představuješ, že za to udělám?“ Prudce zvedl hlavu a tváře mu zčervenaly rozčilením. „Co by sis přesně přála, sestřenice drahá?“

„Aby ses mě ujal.“ Usoudila jsem, že nezaškodí trocha krotkosti, a ačkoli jsem, jak otec rád podotýkal, neměla v těle jedinou krotkou kůstku, uměla jsem slušně předstírat. „Abych měla kde spát, Marco. A co jíst. To je všechno.“

„To je všechno? Jestli někdo zjistí, že jsem ti pomohl, zavřou mě, jestli ne něco horšího.“ Polkl další lok vína.

„Proč se prostě nevrátíš domů, holčičko? Tvůj otec bude možná zuřit a řvát, ale určitě by…“

„Nepřijme mě, ne po tom, jak jsem zneuctila rodinu.“ Švihla jsem rukou jako sekáčkem a uťala tohle téma. Rodinu v Benátkách – otce, matku, mladší sestru – jsem mohla klidně považovat za mrtvé, protože já pro ně docela jistě mrtvá byla. „Ještě jsem ti totiž nepověděla všechno.“

Zalovila jsem pod zástěrou a hodila před něj na stůl hromádku složených papírů.

Znal je stejně dobře jako já. „Kde jsi…“ Vrhl se po nich a začal jimi bleskurychle listovat. Zavadil pohledem o růžek stránky 112 s jemu dobře známou žlutou skvrnkou od vaječného bílku a muškátového oříšku a zarazil se. „To jsou původní recepty tvého otce?“

„Všechny, co za těch čtyřicet let vaření nashromáždil.“

Marco se rozzářil, vzápětí však schlípl. „Vždyť jsou zašifrované – vždycky si je tak zapisoval a mě tu šifru nenaučil.“

„Já ji umím a můžu tě ji naučit. Takže získáš všechny jeho recepty.“ Až na nějakou tu přísadu, jež otec z každého receptu vynechal a uložil jen do své paměti pro případ, že by mu šifru někdo ukradl. Bůh mě netrestej, otec byl podezíravý mizera, taková je ale většina kuchařů. A pochopitelně jsem znala i ty vynechané přísady.

Marco zvedl tmavé oči a dychtivě se na mě zadíval. „Jak ses k nim dostala? Střežil si je vždycky víc než kostel svaté relikvie.“

„Otec tě zabije,“ zaúpěl Marco. „A zabije i mě, jestli nás chytí.“

Kousl se do rtu.

„Paní Adrianě to vadit nebude,“ přitlačila jsem. „Ne když budu pracovat zadarmo. A její nová snacha se vyloženě rozplývala nad mými marcipánovými tourtes.“

„Takže?“ Povytáhla jsem obočí. „Platí?“

Giulia

„Tak vstávat, šup, šup,“ zatleskala. „Musíme tě okamžitě obléknout, někdo si s tebou přeje mluvit.“

Table of Contents

ČÁST PRVNÍ Květen – srpen 1492

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ

ČÁST DRUHÁ Červen 1493 – listopad 1494

ZÁVĚR