Rebecca Sacks

MILENEC

Copyright © 2023 by Rebecca Sacks.

By arrangement with the Author.

Translation © Alžběta Glancová, 2024

Original English title: THE LOVER

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2024

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-637-0 (ePub)

ISBN 978-80-7593-638-7 (mobi)

Tato kniha je věnována tomu,

kdo v mém domě způsobil požár

1

Byla to malá krabice.

Pokaždé, když si dávám pauzu od opravování testů, jdu uklízet do pokoje pro hosty, který přestavujeme na dětský pokoj. Byla jsem na všech čtyřech a vytahovala jsem poslední krámy zpod pohovky – kterou co nevidět nahradí dětská postýlka od švagra se švagrovou – když jsem si jí všimla. V prašné tmě byla malá krabice.

Nejdřív jsem dělala, že ji nevidím, což je poněkud zvláštní způsob, jak zareagovat na krabici pod pohovkou. Ale tak jsem se zachovala. Vstala jsem a přesunula se ke skříni, najednou odhodlaná roztřídit nejrůznější svetry, které jsme s manželem za ta léta nastřádali. Některé si necháme, jiné dáme pryč.

Zimní rána v Tel Avivu jsou lezavě chladná. Mám na sobě chlupaté protiskluzové ponožky, aby mi doma náhodou nepodjela noha. Je zajímavé, že místní budovy v podstatě nemají izolaci. Jako by zima byla pokaždé překvapení, jako by už příští rok mohlo nastat nekonečné jaro. Dalo by se tomu říkat izraelský optimismus. „Ale ty jsi přece Kanaďanka!“ vykřikne každý, když si na zimu stěžuju. S manželem se tomu smějeme: Asi si myslí, že mi tím pádem na zimu naroste kožich.

* * *

Byla jsem přesvědčená, že třídím svetry ve skříni – teda, fakt jsem je třídila. Brala jsem jeden po druhém a začala jsem je rozdělovat na hromádky „nechat“, „pryč“ a „uvidíme“, najednou jsem ale byla zase na všech čtyřech a mžourala jsem na krabici pod pohovkou. Připomínala docela velkou kazetu na šití – byla ze světlého dřeva a měla kovovou západku. Natáhla jsem se pro ni, ale ať jsem se snažila sebeusilovněji, prsty jsem stěží zavadila o západku. S tímhle pupkem na ni nedosáhnu.

Miminko se v břiše pohnulo. Začíná se mu vyvíjet sluch a já mám neustále větry. V zásadě se necháváme překvapit, jestli to bude chlapeček, nebo holčička – „nenechali jste si říct biologické pohlaví,“ vyjádřila by se moje sestra precizněji – ale já cítím, že je to kluk. Moje tchyně si to myslí taky, protože, jak říká, když žena čeká chlapce, vypadá skvěle; zato holčička sebere matce všechnu krásu. Chlapeček kope, když se směju, a vrtí se, když se sprchuju. Podle termínu to bude býk – bude pro něj důležité hmotné zázemí, všude se bude cítit jako doma.

Místo abych to nechala být, vzala jsem ze skříně na chodbě koště, abych si k sobě krabici přitáhla. Byla pokrytá chomáči prachu a něčím, co vypadalo jako psí chlupy, ačkoliv psa nemáme. Hned jak jsem se k ní dostala, bylo mi jasné, co to je. Od koho je.

Od Ejala – vojáka, kterého jsem kdysi dávno milovala. Po všech těch letech se mi vybavilo jeho jméno. Ejal. Jako by to bylo včera, co jsem se ho dotýkala, co jsem seděla v autě jeho rodičů, když jsme ho vezli do války, co jsem mu psala dopisy, co jsme o sobě snili. Jako by se to dělo ještě teď, ne před bezmála deseti lety.

V hebrejštině se takovému člověku říká ha-ex ha-mitologi: „mytologický bývalý“. Ten, který vás navždy změní.

Teď tu prostředníčkem přejíždím po západce krabice. Neotvírej ji, varuju samu sebe. Máš toho tolik, na co se těšit, nevydávej se všanc minulosti – nenech se zlákat zrádným zpěvem sirény. Po čem se mi na něm nejvíc stýská? Myslím, že po tom, jak silně jsem si dovolila prožívat emoce. S manželem se milujeme – toužíme po sobě, záleží nám jednomu na druhém – v naší lásce je ale určitý kalkul. Vyhodnotili jsme své potřeby a priority a zjistili jsme, že do sebe zapadají. S Ejalem to bylo beznadějně nepravděpodobné. Být spolu nedávalo žádný smysl. Zamilovali jsme se do sebe proti veškerým předpokladům a nikdy předtím ani potom už jsem nikoho nemilovala tak absolutně. Tohle se stane jednou za život. Je to zřejmě pravidlo: Stane se to jen jednou za život, předtím, než stejně beznadějnou oddaností zahrneme své děti.

„Jala,“ řeknu. Pronesu nahlas oblíbenou arabskou frázi. Pojďme na to.

Pro jednou se poslechnu: Zastrčím zavřenou krabici pod pohovku. Jala, jdu opravovat testy.

Doma pracuju v malém kamrlíku, kam se chodí přes ložnici. Připomíná mi vnitřní komnaty chrámu nebo hrobky. Nebo snad dělohu?

Po zimních prázdninách už se na univerzitu nevrátím. Je jednodušší vzít si delší mateřskou než odcházet v půlce letního semestru. Odkládám poslední známkování právě proto? Bojím se, jak se budu cítit, když už nebudu učit? Až budu jen matkou? Mám strach, že se mi uleví? Někdy se obávám, že mě domácí práce baví víc, než by měly. „Být máma je ta nejdůležitější práce na světě,“ řekl mi manžel a políbil mě na břicho. Nemýlí se. Zároveň ale nemá pravdu.

Zatímco opravuji překladovou část testu – s narativnějšími pasážemi Talmudu studenti vždycky bojují – levou rukou si krouživými pohyby masíruju břicho. Levá ruka krouží, pravá pracuje. Můj malý osadník je zrovna klidný. Říkám si, jestli bude jiný, až se narodí – jestli bude náročnější než v břiše. Říkám si, jestli i já budu jiná. Odstřihnou se ode mě má stará já, až dojde k přestřižení pupeční šňůry?

Naše dítě bude vyrůstat ve vlídném, živém ruchu, který jsem kolem sebe nikdy neměla. Některé roky připadnou jeho narozeniny na Pesach, svátek, který bude slavit u dlouhého stolu, politého hroznovým džusem, kde bude zlobit s bratránky a sestřenkami. Už ve školce se bude učit příběhy židovského národa – jak byl vyveden z Egypta do Země zaslíbené a z Evropy do Izraele. Seznámí se i s mým příběhem. Zjistí, že jsem do Izraele z Kanady přijela jen na pár měsíců, a už jsem se nikdy nevrátila. Budu mu vyprávět, že jsem zůstala kvůli lásce? Příběh by byl hezčí, kdybych dospěla k rozhodnutí zůstat v téhle zemi kvůli svému manželovi a jeho lásce. Možná zalžu. Všechny příběhy mají svou vnitřní logiku, a ta někdy působí jako lež: Zaslíbená země bez jakýchkoliv obyvatel, která tu čekala jen na nás. Možná synovi řekneme, že jsme se do sebe zamilovali a já jsem nedokázala odjet, jako by nás příslib právě tohohle miminka, které v sobě nosím, neodvratně propojil. Takové příběhy vypráví rodiče svým dětem.

Já vím, co je v krabici, ve tmě, pod pohovkou v dětském pokojíčku. Jasně že vím, co v té krabici je. Na to ji nemusím otvírat.

Teď na Ejala vůbec nemyslím. Jsem vdaná a těhotná. Proč bych na něj myslela? Nemyslím na Ejala. No dobře, možná na něj trochu myslím. Ale jen poslední dobou. A jen trochu! Ne moc často. Nebo aspoň ne strašně často.

Doléhají na mě vzpomínky. Nedávno jsem si všimla, že se jedna studentka u překladové části testu zatvářila jako Ejal. Soustředěně se mračila a vystrkovala špičku jazyka – vzpomněla jsem si přitom na jeho skoro vyděšený výraz, když do mě poprvé pronikl, zíral na moje čelo, samým soustředěním vystrkoval jazyk. Samozřejmě že o ničem takovém tahle studentka bakalářského programu, která překládala pozdně starověké texty do angličtiny, neměla ani tušení. Byla stejně stará jako Ejal, když jsme si spolu začali.

Moji studenti nejsou z Izraele. Američané a Kanaďané jsou židé a můžou tu být díky finanční podpoře nejrůznějších sionistických organizací. Okamžitě si rozumíme. „Já jsem z Montrealu,“ říkám jim. „Přijela jsem na jeden semestr doktorátu, zamilovala jsem se a už jsem se nevrátila.“ Usmívají se. Pro židy z jejich okolí je to běžné: zamilovat si zemi, zamilovat se do Izraelce. To, že jsem teď těhotná, celý narativ jen vylepšuje.

Nežidovští studenti z Evropy, kteří přijeli v rámci doktorátu, stojí trošku mimo tohle vzájemné porozumění. Občas přijdou do třídy s kefíjou kolem krku, asi proto, aby nám připomněli, že existují i Palestinci. Někteří z mých nejlepších studentů jsou evangelikálové z Jižní Koreje. Jejich zápal pro Talmud je naprosto nebývalý.

Když pozoruju, jak se ve tváři té slečny mihnou Ejalovy rysy, nejraději bych se omluvila, vyšla z místnosti, nadechla se a dala se trochu dohromady – ale jak jsem říkala, měla jsem dozor při testu, takže jsem seděla ve třídě osvětlené zářivkami a poslouchala tlumené škrábání tužek v namodralých sešitech s písemným zadáním.

Dobře, přiznávám. Nejspíš jsem na něj poslední dobou myslela. Kdybych k sobě měla být úplně upřímná, tak od té doby, co jsem těhotná. Že čekám dítě – že čekáme dítě – jsem zjistila, když se mi o tři týdny zpozdila menstruace. V minulosti už jsme si dělali plané naděje. Byli jsme obezřetní. Tentokrát mi to ale připadalo jiné. Neudělala jsem si test, ale věděla jsem, že je to jiné. Jak jsem to věděla? Byla jsem sama doma. Ani mi to nevadilo. Mám ráda náš byt, který se jako loď vznáší nad mořskou hladinou. Ráda tu čekám na manžela. Byla jsem sama doma, stála jsem před naším velkým zrcadlem, ruce položené na břiše, a pokoušela jsem se ucítit neznatelný život, který v něm vznikal. Bude trvat ještě týdny, než půjde rozpoznat tep. Kdepak jsi? pomyslela jsem si. A napadlo mě jeho jméno. Ejale, kde jsi? Není to zvláštní? Jako bychom naše dítě mohli pojmenovat po jednom z mých bývalých. Roky jsem si na něj nevzpomněla, a najednou jsem vyslovila jeho jméno: Ejale, kde jsi? Řekla jsem to nahlas.

Od té doby jsem na něj čas od času myslela. Teď, když můj život v Izraeli vzkvétá, vzpomínám na začátky? Jak to začalo, kým jsem byla, když jsem sem přijela, a kým jsem se stala? Když jsem sledovala, jak si má studentka přejíždí jazykem přes horní ret, uvažovala jsem právě o tomhle? Nejspíš mi dokonce uniklo, že se u testu ve velkém opisovalo; myšlenkami jsem byla jinde. Ne, přece by nepodváděli, nebo snad ano? Byla to koneckonců férová písemka – rozbor a překlad několika krátkých úryvků, které jsme probírali. Jsem zvědavá, jak si poradí se slovesnými časy v oddílu, kdy Mojžíš vystoupí na horu Sinaj a najde tam Hospodina, Pána všehomíra, jak každému písmenu hebrejské abecedy nasazuje korunu. „Otoč se,“ řekne Svatý, budiž požehnán. Mojžíš se otočí a za zády vidí budoucnost: Přenese se několik tisíc let za svou vlastní smrt, do rabínské studovny, kde sleduje vlastní odkaz. Budoucnost je za námi, ne před námi. (Studenti získají body navíc, když napíšou, že kořen příslovce potom se v hebrejštině shoduje s kořenem výrazu, který označuje lidské pozadí.)

Tenhle obraz ovlivnil celý můj život: Kráčíme pozpátku do skryté budoucnosti, s pohledem upřeným do minulosti.

Když oznámkuju několik dalších namodralých sešitů, odkolíbám se do kuchyně uvařit překapávanou kávu. Pití kávy bez kofeinu je tak nedůstojné! Můj manžel pije tu břečku solidárně se mnou, aspoň doma.

Zatímco čekám, až se voda začne vařit, ze zvyku prohlídnu ledničku a mrazák. Proč pokaždé čekám, že tam najdu nějaké překvapení? Lednici máme plnou zbytků a mrazák plný limetek. To je jeden z těch příjemnějších aspektů života v Izraeli: Zelenina a ovoce je pouze místní, takže se tu všichni stravujeme sezónně. V březnu čerstvé semišové mandle posypané solí. V červnu přijdou fíky. Letní měsíce patří plodům opuncie, tady se jí říká cabar. Jednou jsem opuncii ochutnala přímo z kaktusu. Máte chuť na limetku? Každé září nastanou přibližně dva týdny, kdy jsou k dostání, v každé samoobsluze jsou jich plné plastové přepravky. Pak jsou pryč. Já limetky miluju. Používám je radši než citróny, kdykoliv to jde. Vždycky v září jich proto nakoupím co nejvíc, rozkrájím je, naložím, vymačkám a zamrazím. Jednou jsme v září jeli na dovolenou a já limetky propásla. Ten smutek!

Když je káva hotová, vestoje upíjím z šálku. Ať už je bez kofeinu, nebo ne, stejně musím po několika doušcích téměř okamžitě na záchod. První tři měsíce těhotenství jsem měla zácpu, někdy jsem nebyla na velké několik dní, teď to ale pokaždé stěží doběhnu. Na záchodě si v hlavě skládám seznam toho, co musím dneska zvládnout. Opravit studentům písemky. Dát prát další pračku. Probrat ty podělaný svetry. Potvrdit si s Taliou, že přijdou s manželem v pátek na šabatovou večeři.

Utřít se, spláchnout.

Zpoza těžkých mraků proniká oknem koupelny tlumené dopolední světlo. Ve vzduchu visí něco jemného, ospalého. Od umyvadla vidím křivku pobřeží. Pořád mě jímá tiché, radostné vzrušení, když mi pohled padne na třpytivé výškové budovy Tel Avivu, vystupující ze Středozemního moře. Tohle vybudovali židé, pomyslím si. Nikdy mi to nepřestane připadat jako svým způsobem zázrak.

Krabice čeká v dětském pokoji jako dotěrná myšlenka.

Vyprávění příběhu je posvátný čin. Svět byl stvořený pomocí slov. Budiž světlo. Lid spojuje narativ – o přežití a spáse. A co můj příběh? Jak mám poskládat tisíc neviditelných rozhodnutí, která utvářela můj život a zavedla mě sem, na tohle místo, kde si myju ruce v bytě u moře, jsem těhotná a vzpomínám na kluka z dávné minulosti, který přecházel po mém pokoji a tisknul mě k sobě, aby mě zoufale líbal.

Bože, pořád cítím jeho dotyk. Je mi pětatřicet, jsem vdaná a těhotná, ale pořád ho cítím. Jako by všechny ty roky a změny – moje manželství, hypotéka, kariéra – byly pouhým epilogem léta, kdy jsme byli s Ejalem zamilovaní a on byl ve válce.

2

Celou cestu na nádraží jsme se v autě drželi za ruce. Svírali jsme jeden druhému prsty v dlaních, hladili jsme se po vnitřní straně zápěstí, kroužili si po bříškách prstů. Seděli jsme vzadu. Ejal uprostřed, já vedle něj a jeho sestra na druhé straně. Jeho rodiče seděli vepředu, otec řídil. Děti a dospělí, jako bychom jeli do zábavního parku.

V uniformě působilo Ejalovo tělo pokaždé trochu cize – zakryté vojenskou zelení a zvýrazněné automatickou puškou, kterou jistil levou rukou, zatímco pravou držel mě. Stanice armádního rádia hrála přeslazenou popovou písničku. Míjeli jsme stromy v jeho čtvrti – listnaté a vybledlé. Lidé dojíždějící za prací se stahovali do Tel Avivu. Na autobusových zastávkách čekali studenti s batohy na zádech.

Podíval se z okénka a já se podívala na něj. Zlatá barva vylepaných vlasů, tváře jako z pohádky, růžové jako jablíčka.

Dnes se Ejal bude účastnit invaze do Gazy. Na místo se dostane vlakem.

„Nabíječku na telefon máš?“ zeptal se jeho otec trošku moc hlasitě a podíval se na nás do zpětného zrcátka. Převyšoval zbytek rodiny aspoň o patnáct čísel a plešatou hlavou třel o střechu malého osobního auta.

„Má,“ poznamenala jeho matka, drobná žena se stříbrnými náramky s přívěsky. Na klíně měla svého psa – stařičkého mopsa s vykulenýma očima. Byl skoro slepý a občas trpěl plynatostí.

„Máš tu nabíječku?“ zeptal se Ejalův otec znovu a manželky si nevšímal.

Nemohla jsem si vzpomenout, kdy jsem naposledy seděla v autě se svojí rodinou. Když jsme se výjimečně sešli všichni čtyři pohromadě – rodiče, sestra a já – měl člověk pocit, že jsme v rozpacích, jako postavy v divadelní hře, kterým vypadl text.

„Měli bychom mu pořídit bezdrátovou nabíječku,“ řekla jeho sestra Koral. („Jako ty šperky,“ řekla mi když jsme se seznámily, a zdvihla ruku s náramkem z nepravidelných oranžových korálků. Naprosto moderní izraelské jméno, neodvozené z hebrejštiny. „Koral,“ pokusila jsem se zopakovat, řekla jsem to ale moc anglicky, s nevýrazným „r“ a důrazem na špatné slabice. Když slyšela, že jméno vyslovuju úplně špatně, pobaveně se smála.) Ona i její maminka používaly stejnou sadu na domácí barvení, umístěnou pod umyvadlem v jedné z jejich koupelen, a barvily si vlasy na neúprosně blond odstín. Kořínky měly světle hnědé, podobně jako já. Žádný z rodičů na Koralinu poznámku o bezdrátové nabíječce nereagoval.

Ejal uvolnil ruku, aby mi stiskl koleno. „Mám,“ řekl a obrátil oči v sloup. Rád se mnou takhle komunikoval – pohledem nebo gestem mi dával najevo, že mu rodiče lezou na nervy. Podle toho, jak oči obrátil, shovívavě a trochu teatrálně, bylo ale znát, že mu to ve skutečnosti moc nevadí. Pokaždé, když to udělal, došlo mi, že mu ještě nebylo dvacet. Byl tak mladý.

Tohle je válka, pomyslela jsem si. Je válka. Připadalo mi to neskutečné. Nedařilo se mi tomu uvěřit. Byla jsem v autě s Ejalem a jeho rodinou, zároveň jsem už ale byla v příběhu, který jsem vyprávěla o tom, jak jsem v autě s Ejalem a jeho rodinou – v příspěvku na facebook, který napíšu o tom, jak jsem doprovázela svého přítele na vlak, který ho odveze na frontu. V autě jsme se drželi za ruce, napíšu.

Ačkoliv mi to tak ani nepřišlo, tohle byla skutečnost. Už přes týden jsme kvůli raketám z Gazy běhali do krytů. Odcházel do války, válka byla ale zároveň tady, v tomhle autě. Válka byla v mém kurzu hebrejštiny. Byla v knihovně. Válka byla všude.

* * *

Předchozí noc jsme leželi v jeho posteli. Všude kolem nás byly pozůstatky jeho dětství. Zarámovaná reklama na pivo Goldstar, pověšená nakřivo; měl ji dřív, než mohl legálně pít. Na horní poličce byl stoh sešitů a šanony ze střední. Zelené na fyziku, modré na angličtinu, matika červená. Nedávné přírůstky: Fasovaný automat pod postelí, pětasedmdesátilitrový batoh, který tahal na vojnu po víkendech strávených doma, šněrovací bagančata u dveří, vyleštěná a úhledně srovnaná.

Ležíme zakleslí do sebe.

Objala jsem ho zezadu, pánev jsem měla přitisknutou k jeho hýždím, chodidla mu spočívala na mých nártech. Zátylek měl pichlavý, pokaždé pichlavý, pokaždé čerstvě vyholený strojkem.

Co mám za repliku? Tuhle otázku jsem si kladla často, ačkoliv jsem nikdy nehrála divadlo. Jakou má repliku vojákova přítelkyně noc před invazí? Když řeknu „neodjížděj“, bude to příliš kruté, příliš bolestivé. Místo toho jsem řekla: „Budu tady.“ Přitáhl si mé ruce kolem břicha, ale neodpověděl. Zabořila jsem mu obličej do zad.

Potom se rychle posadil. Byl štíhlý a silný, pohyby měl jako rys, připomínal mi Rilkeho báseň o panterovi, který přechází po kleci: Je mu, jako by bylo na tisíce prutů a za nimi svět žádný, tma.

Neslyšně jsem zašeptala: „Neodjížděj.“ Slova se rozplynula v mém dechu.

Odešel ke stolu – k psacímu stolu, kde se na střední učil na všechny písemky – a sehnul se pro sešívačku. Několikrát něco sešil. Podivnou, šílenou vteřinu jsem si myslela, že si sešívá vlastní ruku, když jsem se ale zvedla a opřela se o loket, viděla jsem, že sešívá kus papíru. Potom soustředěně psal.

Z kuchyně bylo slyšet, jak si jeho rodiče povídají u televize. Pes, kterému skoro nikdy nestříhali drápky, klapavě přecházel po chodbě a štěkal a prděl na stíny, které se mu míhaly před dosluhujícíma očima. Ve vedlejším pokoji Ejalova sestra na počítači sledovala televizní reality show. „Myslela jsem, že je mezi náma chemie,“ říkala nějaká žena anglicky, v slzách.

Ejal se znovu posadil na kraj postele a podal mi složený papír sešitý sešívačkou kolem dokola.

„Co to je?“ zeptala jsem se, přestože jsem to věděla. Často jsme si psali dopisy, tenhle byl ale jiný. Věděla jsem, že je jiný. Měla jsem ho otevřít, jenom kdyby… Ne. Jako by mi něco uvízlo v krku. „Ejale, ne.“

Políbil mě na čelo. „Otevři to, jenom kdybych…“ řekl.

„Ne,“ vydechla jsem. Nemohla jsem ho nechat, aby to vyslovil. Nemohla jsem dopustit, aby to bylo ještě skutečnější. Přitáhla jsem si ho k sobě. Už žádná slova. Kousla jsem ho do spodního rtu. Ne agresivně, ale dost na to, aby můj polibek tvrdě opětoval.

V autě cestou na nádraží moje ruce cestovaly po jeho koleni, stehnech, malém svalu přituleném ke stehenní kosti jako ústřice. Chtěla jsem se ho dotýkat všude. Svaly měl napjaté, jako když je člověk přepracovaný a neprotažený. Na předních sedadlech mluvil jeho otec s matkou o Koral, jako by tam nebyla. „Říkal jsem jí, ať se přihlásí na víc stáží,“ prohlásil. Ejalova starší sestra sloužila na vojně jako úřednice a teď dálkově studovala obchodní management. Byla mladší než já, mladší než moje mladší sestra.

Ještě dlouho jsem se za věkový rozdíl mezi mnou a Ejalem styděla. Mně bylo sedmadvacet, jemu devatenáct. Nebyla jsem tak trochu predátor? Ale teď, když je mi dost přes třicet, mi připadá, že jsme byli oba nemožně mladí.

„Přesně, přesně,“ říkala Ejalova matka. „Hlásit se na tři je málo.“

„Ima,“ řekla Koral a kňouravě protáhla slabiky, „já jsem tady!“

Jako bychom všichni jeli na nákup.

Zabořila jsem Ejalovi nos do ramene při vzpomínce, jakou jsem na něj dostala chuť, když mi předchozího večera dal ten dopis, který jsem měla přečíst, jenom kdyby… kdyby. Potřebovala jsem, aby do mě pronikl bez předehry, bez odkladu – hned teď. Políbila jsem ho tak náruživě, že jsme do sebe narazili zuby.

Dýchali jsme do sebe navzájem, propleteni v jeho posteli. Už jsem si zvykla, že se mám snažit být potichu. Byt nebyl nijak obrovský. Koral měla pokoj hned vedle a ložnice jeho rodičů byla přes chodbu. Nejdřív mě tohle rozmístění děsilo. Připadalo mi zvrhlé mít sex, když byli jeho rodiče tak blízko – tak zvrhlé, až mě to trochu vzrušovalo, přestože mě to zároveň odpuzovalo. Co pohledávám v pokoji teenagera s jeho rodiči na doslech? Nikdy ale nic neřekli. Všichni jejich známí bydleli pod jednou střechou s dospělými dětmi, takže možná že všichni někdy slyšeli své děti, jak mají sex. Za nějakou dobu ztratila jejich přítomnost na významu, až jsem na to skoro nemyslela. Člověk si zvykne na cokoliv.

Nechali jsme si na sobě oblečení, jen jsme jej odhrnuli. Seděl na posteli a já jsem byla ovinutá kolem něj. Políbil mě na ústa, na víčka. Měl jemné rty a čerst- vě oholené tváře. Chtěla jsem ho blíž, blíž, a ještě blíž. Byli jsme na sebe připraveni. Zavedla jsem ho do sebe a on mě chytil za vlasy. Když byl ve mně, pocítila jsem, jak mě zaplavuje smutek – neodjížděj, neodjížděj – takže jsem se k němu silněji přitlačila boky a brzy zašeptal: „Allie, já už budu.“ Nerad byl dřív než já, tentokrát jsem to tak ale chtěla. „Udělej se do mě,“ zašeptala jsem. „Zůstaň se mnou.“

V autě mi zmáčkl ruku. Telefonem jsem vyfotila naše propletené prsty, položené na jeho khaki uniformě. Fotka se mi líbila. Moje ruka působila v té jeho malá. Otec ho mezitím dál zkoušel. V kolik mu jede vlak? V osm. Jak se dostane na základnu? Autobusem. Jakou linkou? Proč? To je jedno, kolik máš času na přestup z vlaku na autobus? Čtvrt hodiny. To nestihneš. Stihnu. Znovu mi zmáčkl ruku.

Po měsíci randění jsem si na tenhle typ otázek jeho otce zvykla – podrážděně kontroloval spoje veřejné dopravy, kterými se měl Ejal dostat vždycky tam, kam ho armáda zrovna poslala. Je fakt, že ještě nikdy nebyl povolaný do Gazy, ale jeho život – náš život – se odehrával v rytmu neustálého nasazení v malém. Dva týdny ve Východním Jeruzalémě chránil židy před Palestinci, kteří chtěli získat zpátky svůj domov. Potom domů na prodloužený víkend, kde mu maminka prala osm praček prádla, zatímco my jsme se snažili vmáčknout týden aktivit do těch několika dní. Pak na čtrnáct dní na jinou základnu, podpořit pěchotu při raziích na palestinských oslavách narozenin a zatýkání teenagerů při demonstracích. Pak zase doma. Pokaždé jezdil vlaky a autobusy.

Celou dobu, co jsem ho znala, odcházel do bojových zón. Proč mi to tentokrát přijde jiné? Částečně to bylo tím slovem: „invaze“. Bylo mnohem aktivnější než jeho statický protějšek: „okupace“. Částečně to bylo zvýšeným rizikem. Gaza vyzařovala hrůzu z palestinské autonomie – oplocená oblast u moře, nad níž Izrael nemá plnou kontrolu. A částečně to myslím bylo tím, že hranice mezi životy bojujících a civilistů se toho léta, kdy na nás v Tel Avivu létaly z Gazy rakety, začínaly smývat.

Dotkli jsme se bříšky prstů. Bradou se mi opíral o hlavu.

Na nádraží nebylo moc času. Neměli jsme kde zaparkovat, zastavili jsme na stání pro taxikáře. Ejalův otec zapnul blikačky a všichni jsme vystoupili z auta.

Maminka s Koral objaly Ejala jako první, každá mu položila ruku na jedno rameno. Dvě blondýny. Já držela psa. Byl těžší, než by se na pohled mohlo zdát, přerývaně mi sípal v náručí.

Nějaký chlápek se dohadoval s taxikářem o ceně jízdy do přístavu.

Ejalova sestra poodstoupila a jeho matka hlasitě šeptala synovi do krku: „Budu se za tebe modlit, budu se modlit.“ Nehty měla nalakované svítivě oranžovou. Jak se tváří Ejal, jsem neviděla.

Všude kolem se loučili vojáci. Kluci a holky s puškami a granátomety. Když mířili ke svým vlakům, pípání detektoru kovů znělo jako metronom.

Mops se mi zavrtěl v náručí. Fenka se jmenovala Charlotte. Podle všeho to bylo mezi středostavovskými Izraelci v módě – dávat svým psům co nejvíc ang-licky znějící jména. Susan, Sawyer, Charlotte. Když jsme chodili s Ejalem Charlotte venčit, vyhledávala menší psy, ne proto, aby si s nimi hrála, ale proto, že je převyšovala. To zavalitého mopsa bavilo – slintat na menší, uštěkanější psy, dokud je jejich páníčci neodtáhli pryč.

Koral si ode mě vzala Charlotte zpátky. „Dej jí pusu,“ řekla Ejalovi.

Naklonil se, aby mopsa políbil. „Hodná holka,“ řekl jemně. „To je hodnej pejsek.“ Když rodiče Charlotte pořídili, byl ještě dítě. Vyrůstali spolu. Teď měla oči zakalené věkem.

Další přišel na řadu otec. Silně synovi potřásl rukou, potom si ho k sobě přitáhl a poplácal ho po zádech. Byl hodně vysoký. Vůči mně nebyl ani vstřícný, ani nevlídný. Myslím, že moc nechápal, proč dospělá žena chodí s jeho mladičkým synem. I když už jsem mluvila takřka plynně hebrejsky, dál na mě mluvil anglicky, skoro křičel, jako bych mu díky tomu mohla lépe rozumět.

Já jsem se loučila jako poslední. Měla jsem na sobě bílé bavlněné šaty, jednoduché, ale hezké. Pečlivě jsem vybírala, co si vezmu na sebe, protože takhle si mě bude Ejal pamatovat. Objal mě jednou rukou kolem ramen a já ho objala kolem pasu. Políbil mě na čelo. Jeho máma brečela a zároveň nás natáčela. Měla jsem dlouhé vlasy, světlejší než on. Byla jsem starší, ale menší a štíhlá. Tiskla jsem se k němu kyčelní kostí, když si mě k sobě přivinul. Panebože, to jeho tělo! Mladická síla jeho těla. Jazyk toho druhého nás omezoval, ale těly jsme si toho dokázali tolik říct.

Přitiskl mi čelo na čelo: „Vrátím se,“ zašeptal. Oči měl zavřené.

Periferně jsem viděla, jak si nás okolostojící lidé fotí. Vytvořili jsme obraz: odjíždějící voják objímající svou dívku, s vlasy spletenými do dlouhého copu. Válka a její protějšek, dokonce ospravedlnění.

„Vrátím se za tebou,“ řekl znovu.

Vyděsila jsem se, když jsem si uvědomila, že musím zadržovat smích. Kousla jsem se zevnitř do tváře, abych se nerozesmála. Co je to se mnou?

Až když se ode mě vzdálil, ucítila jsem, jak se moje tělo propadá, mění, jako by ztratilo rovnováhu, když mi nebyl fyzicky nablízku. „Neodjížděj,“ řekla jsem. Předchozí večer, když do mě vstoupil a já se nad ním pohupovala, jsem cítila, jak jsme vzájemně v sobě, vnímala jsem skrze něj, jak on vnímá mě. „Neodjížděj,“ zašeptala jsem v tu chvíli i teď, on se ale vzdaloval, a zatímco odcházel, cítila jsem, že jistá moje část odchází s ním. Vnímal to taky tak? Byl ve mně, a najednou byl pryč.

Takže to nebyl smích, co chtělo vyhřeznout na povrch, ale panika, děs, když si Ejal nahodil svůj obří batoh a odcházel ke vstupu do nádražní budovy.

„Ne,“ řekla jsem. Jeho matka mě chytila za ruku, aby mě přitáhla nazpátek, ačkoliv jsem si neuvědomovala, že jdu za ním. Pes se rozštěkal, vyděšeně a průrazně, skoro jako by opakoval: Neodjížděj, neodjížděj. Ejal se otočil, ale neodpověděl. Potom zmizel.

Zpátky do auta jsme nastupovali mlčky. Jeho rodina mě vysadila na univerzitě, nedaleko místa, kde bydleli, abych mohla jít na ranní přednášky. Potom jsem se vrátila do svého bytu v jižním Tel Avivu – byla jsem zpátky v miniaturní kuchyni bez trouby, jen s rozviklanou plotýnkou, to sice ano, ale taky jsem byla zpátky ve svém poklidném pokoji s vysokými stropy a romantickou podlahou s nesourodými dlaždicemi. Já i moje spolubydlící jsme měly každá vlastní pokoj. Jmenovala se Talia. Byla to tichá iz-raelská hudebnice, která dělala hudbu pro vykořeněné, jak sama říkala – elektronické beaty prosycené světy, jež museli její prarodiče opustit, aby se mohli přestěhovat do Izraele.

Dopis, který mi Ejal napsal – a který jsem měla otevřít, kdyby (kdyby, kdyby) – jsem měla v peněžence. Čekal tam jako bomba pod sedadlem v autobuse. Proti své vůli jsem cítila nutkání začít si představovat, co v něm stojí.

Allison, miláčku, pokud tohle čteš, znamená to, že už se nevrátím.

Přestaň, prosila jsem samu sebe.

Allie, lásko, těch posledních pár měsíců bylo nejšťastnější období mého života.

Nech toho.

A., děkuju, že jsi mě milovala. Děkuju, že jsi pro mě udělala…

Prosím, dost…

… ve svém světě místo.

Zakryla jsem si pusu dlaní, abych nahlas nevykřikla.

Ejalův otec svíral volant. Jeho sestra byla ponořená do telefonu, obličej schovaný za slunečními brýlemi. Jeho matka už se modlila, četla Knihu žalmů – modlitby, které měly vzbudit Boží slitování. Tahle slova se dostanou přímo k Bohu. Ve starověku si lidé představovali, že se těchto modliteb chopí anděl, v okamžiku, kdy stoupají k nebesům, a jejich slova vetká v Boží korunu. Nikdy předtím jsem neslyšela, že by se Ejalova maminka modlila. Byla to žena, která milovala pobyt na pláži, nosila metalické oční stíny a trička odhalující pihovatá ramena. Většinou byla hravá, dokonce dívčí – při věšení Ejalových uniforem si s rádiem prozpěvovala písničky od ABBY. Teď se ale modlila. Verše šelestily autem a prostupovaly jej. Aniž by modlitbu přerušila, viděla jsem, jak šátrá dozadu. Na vteřinu jsem měla za to, že jí něco spadlo, ale ne – její dcera, aniž by zvedla oči od telefonu, vzala matku za ruku. Zůstaly tak po celou jízdu autem, matka se natahovala dozadu, dcera dopředu. Já jsem se svojí matky nikdy tak přirozeně, s neochvějnou intimitou, nedotýkala.

V dospívání mi moje rodina připadala – je to správný výraz? – vyšisovaná. Pouta mezi námi působila křehce, jako by je někdo příliš mnohokrát pral. Když jsem byla na střední, každý jsme večeřeli jindy. Naši vyprávěli o tom, jaké polévky a pečeně připravovaly jejich babičky, nikdy nám ale se sestrou nic z toho neuvařili. Živili jsme se kuřecími prsy, hummusem a baby karotkou. Bylo to jídlo, po kterém jsem se cítila osamělá a zmožená. Vždycky mi přišlo, že chybí nějaká potrava, mezigenerační komunikace, jíž se mně už nedostává. A možná ustala už přede mnou. Při pohledu na Ejalovu sestru, držící se za ruku se svou maminkou, jsem myslela na to, jak jsou některé rodiny nepřetržitě napojeny na předky – na celé generace, které o sebe pečují. To jsem chtěla. Ještě pořád to chci.

Místo toho jsem zdědila leda tajemství ohledně vlastního těla. Až do té doby, než jsem začala chodit na vysokou, jsem nevěděla, jak se správně mýt, zjistila jsem to, až když jsem viděla, že ostatní holky z našeho patra mají v toaletních taštičkách mycí houby. Zavolala jsem sestře: „Tys věděla, že se má ve sprše používat žínka? Aby ses umyla?“

„Ne,“ odpověděla. „Víš to jistě?“ Erica byla o dva roky mladší, takže byla tenkrát ještě na střední.

Odpověděla jsem jí, jo, tělo se myje žínkou, nohy taky.

„Vždyť po nohou ti prostě steče voda, ne?“

„Ne, měly bychom se pořádně mýt.“

Většina sester, co jsem znala, se jako malé hádaly a v dospělosti se sblížily, u nás to ale bylo naopak. V dětství jsme jedna pro druhou zastupovaly rodiče. Já jsem dostala menstruaci jako první, pochopitelně, a od spolužaček jsem se dozvěděla, jak fungují vložky. Mámě jsem o menstruaci nikdy neřekla a ona se nikdy nezeptala. S Ericou jsme si kupovaly vložky z kapesného. Posléze jsme se snažily přijít na to, jak se používají tampóny – hrůza, dokud jsme neobjevily mini velikost pro teenagery s plastovým aplikátorem. Dělaly jsme si společně legraci z podivného přístupu naší matky k jídlu (nespočetněkrát nám na větu: „Já mám hlad,“ odpověděla: „Tak si dej okurku.“) a vytrvalé nespokojenosti našeho otce s tím, že matka v realitách vydělávala víc než on jako univerzitní profesor matematiky – byla to nespokojenost, kterou nikdy nedával najevo slovy, pouze způsobem, jakým myl nádobí. Třískal s hrnci a pánvemi tak silně, že u nás jednou zaklepala sousedka: „Je všechno v pořádku?“ Léta jsme si s Ericou tuhle historku šeptem převypravovaly ve tmě našeho pokojíčku: „Ne, není,“ chichotaly jsme se tajně, „naši rodiče jsou praštěný.“ Nejednou jsme se mámy ptaly, proč si tátu vzala. Chtěly jsme slyšet milostný příběh. „Byl na mě hodnej,“ řekla máma a uhladila si kalhoty do práce. „Nikdy na mě nikdo tak hodnej nebyl.“ Tahle odpověď nás nepokrytě nudila. Myslím, že v soukromí nás obě děsila. To nás nečeká nic jiného?

Jako děti jsme si nejradši hrály na sirotky. Byl to nejpřitažlivější osud, jaký jsme si dokázaly představit. Kolem hlavy jsme si uvázaly šátky a stáhly jsme si šaty, abychom měly odhalená ramena. Vychutnávaly jsme si tragédii, která nás potkala. Tak jsme trávily ty sladce volné hodiny mezi koncem vyučování a návratem našich rodičů – na plácku za domem, kde jsme si hrály na to, že přežíváme v lesích, mimo dosah dospělých. Jednou jsem svou sestru polekala: „Stýská se mi po nich,“ řekla jsem. Žmoulala jsem si šátek u krku. Bylo léto, ale dělaly jsme, jako že je zima. Musely jsme vyžebrat dost dřeva na otop, jinak bychom umrzly. To jsem Erice řekla. „Stýská se mi po nich,“ prohlásila jsem, „ale musíme být statečné.“ Erica se rozplakala. Popotahovala a vzdychala pod vrstvami šál, které jsem ji přiměla vzít si na sebe. „Mně se po nich taky stýská,“ řekla a teklo jí přitom z nosu. „Stýská se mi po mámě.“ Byla jsem nadšená a měla jsem strach. Hra se mi ještě nikdy nezdála tak skutečná. Objala jsem ji, utěšovala a chlácholila, zatímco mi plakala v náručí.

Dokud jsem nešla na vysokou a neodstěhovala jsem se, spaly jsme spolu v pokoji: Měly jsme dvě postele, oddělené komodou. Já jsme měla oblečení ve dvou horních šuplících, ona ve spodních. Když se naši dole hádali kvůli penězům, spaly jsme obě v mojí posteli. Když jsem dostala na zadek – častěji jsem dostávala já, úděl nejstaršího – spaly jsme v sestřině.

Myslím, že jsme se začaly oddalovat potom, co jsem se odstěhovala. „Prosím, nenechávej mě tu s nima samotnou,“ šeptala mi s tváří zabořenou do mého krku. Nemusela jsem odcházet – po střední jsem mohla rok dva zůstat na vyšší odborné škole a potom jít na McGillovu univerzitu. To byla klasická varianta. Místo toho jsem ale šla za svým snem do Toronta, a tak zřejmě máma přetáhla Ericu na svou stranu. Naše máma se odjakživa cítila špatně, to vím, protože měla dvě hezké dcery, které okamžitě zmlkly, když vstoupila do místnosti. Její nejoblíbenější replika při hádce byla: „Evidentně jsem špatná matka.“ V takových chvílích jsem vyděšeně protestovala: „Ne, to ne.“ Jednou ale Erica řekla: „Jo, to teda jsi.“

První rok v Torontu jsem Erice volala míň, než jsem měla v úmyslu, a nakonec volala ona mně míň, než jsem čekala.

Na konci mého druháku udělala coming out jako bisexuálka. Sdělila mi to ve stejnou chvíli jako rodičům. Všichni jsme seděli na gauči a ona před námi pochodovala sem a tam. „Musím vám něco říct,“ oznámila nám. Ostříhala se nakrátko a nosila pytlovité oblečení. Myslela jsem, že řekne, že je těhotná. Překvapila mě opuštěnost, která mě zaplavila potom, co oznámila, že je queer. Vůbec jsem to netušila. Potom objala mámu, která ji malými krouživými pohyby hladila po zádech, a v tu chvíli mi to došlo: Došlo mi, že to Erica mámě řekla jako první. Nedozvěděli jsme se to zároveň. Máma to už věděla.

Když jsem sledovala, jak máma Ericu chlácholí, připadalo mi, že jsem přišla o strašně moc – o představu, že jsme s Ericou jedna pro druhou jako máma, to jednak, ale taky o představu, aspoň myslím, že mě moje máma bude jednoho dne mít tak ráda, jak si zasloužím.

Ve třeťáku jsem se rozhodla přihlásit se na magistra ve Státech.

Ejalův otec vypnul rádio. Možná jsem se kvůli svému odvěkému strachu z vyloučení obávala, že mě jeho rodina vnímá jako vetřelce, který je ruší ve slabé chvíli.

Co bych dělala touhle dobou, kdyby to byl obyčejný den? Tedy obyčejný pro mě s Ejalem – kdyby jel místo do Gazy na čtrnáct dní na Západní břeh, hlídat izraelské osady. Odpověď: Posílala bych mu roztomilé fotky. Dala bych mu najevo, že na něj myslím, že ho miluju.

Fenka Charlotte spala na sedadle vedle mě a funěla. Přiměla jsem ji, aby se podívala do mého telefonu, jemně jsem jí přidržela bradu. STÝSKÁ SE JÍ, připsala jsem k fotce pro Ejala.

Odepsal skoro okamžitě. JSEM VE VLAKU. Poslal fotku svých bagančat spolu s alespoň třemi dalšími páry bot, černými a cihlově červenými – všichni jsou to vojáci a jedou na jih. Zapípal mi telefon. Jeho otec se podíval do zpětného zrcátka a zeptal se: „To byl Ejal?“ Potom, aniž by počkal na odpověď, dodal: „Je ve vlaku?“

„Jo,“ odpověděla jsem a ulevilo se mi, když jsem si uvědomila, že samozřejmě nejsem vetřelec. Jsem jeho přítelkyně – součást pojiva spojujícího našeho vojáka s domovem. „Je ve vlaku.“

V telefonu jsem nahrála fotku našich propletených prstů do příspěvku na facebook. Celou cestu autem na nádraží jsme se drželi za ruce, napsala jsem pod příspěvek. Ty teď jedeš na hranici s Gazou a já vzpomínám na to, jak je hezké držet se s tebou za ruku. Kdo příspěvek uvidí a kdo ho olajkuje? Nejdřív moji noví kamarádi z Izraele. Potom Ejal, který do komentářů postne srdíčko, stejně jako jeho maminka a sestra. Až bude v Kanadě ráno, napíše určitě moje máma dobře míněný komentář, který úplně mine pointu příspěvku: Dávej tam na sebe pozor. Erica nejspíš neodpoví vůbec. Od té doby, co jsem pryč – z Toronta jsem šla na magistra do New Yorku – je pro mě obtížnější odhadnout, jak se zachová.

Celou tu dobu se Ejalova maminka nepřestávala modlit, jednou rukou držela svou dceru, druhou modlitební knížku.

3

V mé první vzpomínce na Ejala mám ke koleni přitisknutou pušku.

Potkali jsme se v autobuse. Bylo jaro, teplé a smyslné roční období. Kvůli výzkumu jsem si potřebovala vyzvednout jednu knížku v knihovně jiné univerzity. On byl na cestě na tryznu. Jeho velitel ho vždycky vybíral, aby chodil na podobné akce, řekl mi později, protože díky evropskému zevnějšku vypadal jako typický aškenázský žid.

Všiml si mě na zastávce: Holka se zelenou mašlí ve vlasech čeká na autobus, rukou si stíní oči proti telavivskému slunci, aniž by věnovala zvláštní pozornost vojákům, zplihle postávajícím, jeden jako druhý, ve slabém stínu každé autobusové zastávky v zemi. V historce, kterou jsme o tomhle dni pokaždé vyprávěli, bylo důležité, že jsem ho neviděla – to on si všiml mě. Odpovídalo to jeho úloze v armádě: voják bojové, zpravodajské jednotky. Pozorovatel.

Pozoruje tu holku – nebo je starší než on? Těžko říct, s tou holčičí mašlí ve vlasech – která pozoruje silnici. Je vyčerpaný a znuděný. Předtím, než šel na vojnu, netušil, že může být vyčerpaný a znuděný zároveň, teď to ale tak v životě má. Znuděný a vyčerpaný se kouká na holku jako z animáku. Nejvíc ho dostává ta zelená mašle. Je tak roztomilá, a úplně mimo. Přesně to by si přál: být mimo, někde úplně jinde. Nebýt součástí tohohle výjevu, jen se jím mihnout. Být třeba Američan, nebo něco takového. Dívka mává na autobus, když ho vidí přijíždět. Autobus zastavuje. Dveře se otvírají. Nastupuje. Má hezké nohy. On čeká na jinou linku. Škoda. A je fuč.

Tady měl příběh skončit. Ale v námi mytologizovaný okamžik – po dvoření, nejistotě a dlouhých projížďkách autem, kdy sbíral odvahu, aby mě políbil, po hodinách strávených v dřímotě na sluníčku u řeky v parku, po dnech plynoucích v potemnělém ráji mé postele, když ležel nade mnou a olizoval mi víčka – sebou trhl a vykročil. „Počkejte,“ zakřičel na řidiče, schválně hlubokým a – jak doufal – neodolatelným hlasem. Dveře se znovu otvírají. Přijde pozdě na tryznu. Upřímně nemá ani ponětí, kam autobus jede. Řidič je postarší muž s dlouhým nehtem na malíčku. „Nu?“ řekne a shlédne dolů na Ejala. Teď, nebo nikdy. Ejal přikývne a nastoupí.

Stojí vepředu, autobus se opět rozjíždí. Pohupuje se na místě a hledá holku se zelenou mašlí. Tamhle – sedí u špinavého okénka. Tamhle je – čte si.

Tenkrát jsem vždycky nechávala sedadlo do uličky volné. Představovala jsem si, že si ke mně někdo přisedne. Někdo mě objeví. Muž. Milenec. Někdo, kdo mi změní život tím, že mě unese do toho svého.

V době, kdy jsem se seznámila s Ejalem, jsem měla z Izraele brzy odjíždět. Přijela jsem jen na semestr – takový byl plán. Semestr přednášek a kurzů před doktorskými státnicemi. Nebyla to ideální chvíle na to, začínat s někým chodit. Šla jsem na dvě rande, obě s muži mého věku. Jeden mi řekl o číslo, když jsme oba čekali ve frontě v natřískaném baru. Byl malý, stejně vysoký jako já, ale líbilo se mi, jak napřímo si řekl o můj telefon. Šli jsme na zmrzlinu v centru Tel Avivu, kelímky s malými plastovými lžičkami jsme si vzali s sebou na Rabinově náměstí, pojmenovaném po premiérovi zavražděném na tom místě v roce 1995. Říká se, že když umíral, nemohl Rabin uvěřit, že ho zabil žid. Kluk, co mě vzal na rande, říkal, že pracuje v marketingu, předtím ale pracoval „v premiérské kanceláři“. „Aha,“ řekla jsem, „jako v PR oddělení?“ Nudila jsem se. Vůbec to nebylo sexy. „Ne,“ odpověděl, „v premiérské kanceláři,“ zdůraznil významně. „Víš, co to znamená?“ Řekla jsem mu, že nevím, a on mi vysvětlil, že to znamená pracovat v tajných službách. Takový eufemismus, řekla jsem. „Jo,“ odpověděl, „ale každý ho zná, a ty už teď taky.“ Cítila jsem, jak mnou projel elektrický výboj. Potom mi ale začal popisovat svou současnou práci – on-line marketing, něco ohledně vyhledávače, virální tweety – a já opět ztratila zájem.

Druhé rande bylo se studentem práv, který mě oslovil v knihovně u kopírky. Byl vysoký a vyzáblý, trochu zarostlý. Levičácky šik. Zašli jsme na levné kafe v univerzitním bistru. „Ty jíš mrtvoly?“ zeptal se mě, a chtěl mi tím sdělit, že je vegan. Pak už to šlo z kopce.

„Kde jsi?“ šeptala jsem v noci do stropu. Kde byl můj náruživý, neodolatelný milenec? Pokaždé, když jsem jela autobusem, jsem se posunula k okénku pro případ, že by se konečně ukázal – ať už to byl kdokoliv.

Najednou se tu zjevil tenhle kluk, možná ještě tee-nager, sbírající odvahu si přisednout.

„Proč sis vedle mě vlastně sedl?“ zeptala jsem se ho. Leželi jsme na dece v parku severně od Tel Avivu. Za měsíc mělo dojít k invazi, to jsme tenkrát ale nevěděli. Nad námi se tyčily obrovské stromy, jejichž koruny sahaly až k řece, protékající parkem do moře.

Jako všechny zamilované páry jsme s Ejalem opojně prosévali počáteční fáze našeho vztahu, jako při zlaté horečce. „Copak bych si mohl nepřisednout?“ odpověděl. Zvedl mi ruce proti slunci. Měli jsme propletené prsty i nohy. Během dne deka sklouzávala blíž a blíž k břehu řeky, skoro jako by nás sám čas vtahoval dovnitř, blíž k sobě. „Copak bych si k tobě mohl nepřisednout?“

Jenomže i potom, co za mnou nastoupil do autobusu, jsem věděla, že váhá. Není totiž lepší nechat představu netknutou? Ponechat dívku se zelenou mašlí dokonalou, tedy neznámou?

V našem podání ale nezvednu oči od knihy. „Cítila jsem, že se na mě díváš,“ řekla jsem mu, když jsme tehdy v parku přibarvovali náš milostný příběh.

„Když jsi mi vzal z ruky knížku, zastavilo se mi srdce,“ řekla jsem.

Zoufale se snažím ho zaujmout, a tak to vylepším: „Zabývám se poezií,“ říkám. „Krásou. Metaforou.“

„Ha-metafora,“ opakuje a přidává roztomilý člen určitý.

„Ne,“ řekl.

„Ne.“