Vydání Malého prince v nářečích vznikají díky Martině Dlabajové

© Cyril Škarnétka a Francka Kubíkova, 2024

Ilustrace © František Pavlica, 2024

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2024

ISBN epub: 978-80-7689-377-1

ISBN mobi: 978-80-7689-378-8

Po brněnském hantecu, valaštině a podkrkonošském nářečí se Malý princ dočkal i vydání ve „slováckém nářečí“. Zavřete oči a představte si, jak by to vypadalo, kdyby Malý princ přistál, řekněme, někde u Uherského Hradiště nebo třeba u Kyjova. Zatoužil by po poctivé moravské kuchyni, posedět u lahodného vína a nechat se unášet příběhy plnými tajemna a kouzel, která jsou mu šeptána tímto melodickým nářečím. Malušenký princ, kterého právě držíte v rukou, není jen obyčejný překlad. Na stránkách světového díla slovácké nářečí slouží jako most spojující srdce čtenářů s univerzálními pravdami, jež Malý princ přináší. Pomáhá překonávat kulturní propasti a spojuje lidi skrze příběhy, ať už pocházejí odkudkoli.

Slavné dílo francouzského spisovatele a pilota Antoina de Saint-Exupéryho bylo od svého prvního vydání v roce 1943 přeloženo do více než 450 jazyků a dialektů. Když jsem ho jako malá zahlédla v jednom italském knihkupectví převyprávěné do furlánštiny, slíbila jsem si, že až vyrostu, přibudou do sbírky světových překladů i vydání v českých a moravských nářečích. Aby i čtenáři u nás doma mohli číst kouzelný příběh Malého prince ve svém vlastním dialektu.

Vydání v českých a moravských nářečích a dialektech v současnosti úspěšně přibývají a já děkuji všem, kdo přiložili ruku k dílu.

Malušenký princ, co už obleťél celú našu planétu, přistál včíl na Slovácku. Tož vám vinšuju pěkné počténí.

Martina Dlabajová

Úvod

Slovácko je etnografickým regionem, kde se dodnes v jisté míře uchovaly lidové tradice. Lidová kultura ožívá při nejrůznějších obyčejích během kalendářního roku. Mnoho místních obyvatel dosud chodí při velkých slavnostech ve vlastních krojích, které si lidé předávají z generace na generaci. Slovácko, situované na jihovýchodě Moravy, zahrnuje několik etnografických subregionů – Dolňácko uherskohradišťské a uherskobrodské, kyjovské, veselské a strážnické, Kopanice, Horňácko, Podluží, Luhačovické Zálesí a Hanácké Slovácko. Každý z těchto územních celků dodnes částečně udržuje typické nářečí, které se ale mnohdy odlišuje od vesnice k vesnici. Právě nářečí je jedním z fenoménů, jež se vlivem proměny životního stylu pozvolna vytrácí.

Z výše uvedených důvodů tedy není možné hovořit o „slováckém nářečí“. Při tvorbě Malušenkého prince se autoři inspirovali nářečím vybraných obcí jižního Kyjovska, kde jsou doma. Zvolený jazyk pracuje často s archaismy a pro zvýraznění a vyšší květnatost textu jsou zařazována zde často užívaná přirovnání. Místy jadrné nářeční obraty zrcadlí povahu místních obyvatel.

Cílem předkládané publikace není v žádném případě znevážit obsah a myšlenky stěžejního díla světové literatury, ale přiblížit ho alternativní formou.

Léonu Werthovi

Děcka, prosím Vás, nebyťte na mňa napučení, že sem túto knižku věnovál jednému strýcovi. Ale bylo to z vážnéj příčiny, ten strýc, sú můj najlepší kamarád. A má to ešče druhú příčinu, tento strýc fšeckému rozumijú, aj tým knižkám pro děcka. A ešče aj třetí příčinu to má, ten strýc včílkaj bývajú ve Franciji, kde sú hladný s žalúdkem prázným jak špajzka po svajbě a je mu taká zima, že sa třepú jak drahý pes. A on včíl velice potřebujú utěšit, aby mu srdéčko zaséj cifrovalo. Esli ani tyto příčiny nestačijú, tož sem túto knižku napsál temu šohajíčkovi, kerým kdysi ten strýc byli. Fšecí sme přeca byli děcka. (Tož ale né každý si to pamatuje.)

Tož to svoje věnování předělávám:

Léonu Werthovi, gdyž býl ešče malušenký šohajíček.

I

Když ně bylo šest roků, tož sem v jednéj knižce o pralesi, kerá sa menovala „Příběhy ze života“, viďél velice pěkný obrázek. Na tem bylo vymalované hadisko bachraté jak bečka, co žralo velikého divokého kocúra. Takto nejak to vypadalo:

V téj knižce bylo napsané totok: „Hroznýši královští polykají svou kořist úplně celou, nežvýkají ji. Poté se už nemohou hýbat a následujících šest měsíců, po které tráví, prospí.“

Tož velice sem tehdá rozmýšlál, co by sa v takovém pralesi dalo zažit a aj sa ně povédlo vymalovat svůj první obrázek. Dál sem mu číslo jedna a nejak takto vypadál:

Optál sem sa našich, jak sa im ten obrázek lúbí a esli sa ho bójijú. A oni povidali: „Nále, co bysme sa báli jakéhosi širúcha?“

Dyť to nebýl žádný širúch. Bylo to to tlusté hadisko, keré mělo v břuchu slonisko. Tož sem to vymalovál ešče jednúc, kde bylo to hadisko vidět zvnitřku, aby to aj tí staří pochopili. Šak to znáte, im to mosíte pořádně vysvětlit, kolikrát je s něma řeč, jak gdyž brankú vrrrže. Tož takto potom vypadál můj druhý výtvor:

Tož ale naši ně povidali, ať dělám neco potřebnějšího a nečmářu jakési zgňaby a radši sa učím do škole – zeměpis, históriju, počty a literatúru. Tož sem s tým malováním v šesti rokoch přestál. A to fšecko enom kvůlivá temu, že sa našim ty dva obrázky nelúbily a chtěli ich hodit do šporhélta. Staří skoro ničemu nerozumijú a děcka sú z teho věčného vysvětlování uondané jak pútníci po cestě ze Žarošic.

No a včíl co, mosél sem si vybrat inší prácu, naučíl sem sa teda létat! Ale né jak ftáčiska, ani né jak gdyž ňa naša mama lištili a leťél sem přes půl dvora až na hnůj, ale naučíl sem sa létat v létadli. V tem létadli sem obkrúžil skoro celú zeměgulu. Tož a mosím řéct, že sa ně ten proklínaný zeměpis velice šikl. Hneď sem věďél, keré je Čína a keré Arizóna. Gdyž sa člověk zatúlá, je to namúdušu užitečné.

Díky temuto fšeckému sem aj bárskeho zajímavého potkál a býl s něma dosť času. A tým pádem jich dobře poznál. Enomže nic to nezměnilo na tem, co sem si o nich myslél.

Gdyž sem potkál nekeho, kerý vypadál, že má trochu fištróna, hneď sem mu ukázál moju první malůvku, co sem měl furt skovanú. Zajímalo ňa, esli má aspoň trochu teho chochmesa. Ale dycky ně na to pověděli: „Šak to je širúch, né?“ A tož sem si radši nabrál trochu vody do huby, zostál sem potichu a neříkal nic ani o tých hadiskách, pralesoch ani o tých hvězdách. Myslél sem si svoje. Vykládali sme si o hře v karty, o lízaném mariáši, o šlajfkách, o radosťách aj starosťách života. A ten negdo býl velice rád, že sa potkál s nekým, gdo má taký chochmes…

II

Tož sem býl sám jak tyčka v plotku a nemňél sem nikeho, s kým bych si mohl doopravdy povykládat. Až jednú sa ně před šesti rokama v púšči na Sahaře pokazil motór. Zapraščalo v něm jak ve starých kosťách. Nemňél sem ze sebú žádného opravářa ani cestujících, tož sem sa mosél do téjto převelice těžkéj opravy dat sám. Mňél sem dušu na jazyku.

Vody na pití, s kerú bych vydržál, sem mňél ledvá na týdeň.

První večér sem zadřímál v písku dobrých tisíc míl od nejakého místa, kde by mohli bývat obyčajní ludé. Cítil sem sa velice osamotěný, vjacej než nejaký trosečník na voře na prostředku velikého mořa. Umíte si představit, jak sem sa velice lekl, gdyž mňa nad ránem zbudil jakýsi hlas, hrrrklo ve mně jak ve starých hodinách:

„Prosim vás, strýcu, namalujte ně ovcu…“

„Čeho?“

„Namalujte ně ovcu…“

Vyskočíl sem jak Erik Feldvabel ve Strážnici při verbuňku. Pořádně si prošudlil očiska. Pozorno sem sa podíval a uviďél velice divného šohajíčka, kerý na mňa čučal jak tela na nové vráta. Tož a toto by měla byt jeho najlepší podobenka, kerá sa ně pozdíš podařila namalovat.

„Nále… tož a co tu děláš?“

A v tem ně velice tichúčko, jak gdyby neco velice vážného, zaséj znova pověďél:

„Prosim vás, strýcu, namalujte ně ovcu…“

A on prý: „Nic si z teho nedělaj. Namaluj ně ovcu.“

Tož ale já sem jakživ žádnú ovcu nemalovál, a tož sem udělál jeden z tých dvoch mojích obrázků, keré sem svédl. A ostál sem jak opařený, gdyž sem ho učúl řéct:

Tož sem sa do teho dál.

Sústředěno na to čučál a pověďél:

„Né! Táto je jak pošlapaná od húsátek. Udělaj inačí.“

A tož sem namalovál tútok: