ZPOVĚDI

KOKUHAKU

© Kanae Minato 2008

All rights reserved.

First published in Japan in 2008 by Futabasha Publishers Ltd., Tokyo.

Czech translation rights arranged with Futabasha Publishers Ltd.

through EMILY BOOKS AGENCY LTD., Taiwan and CORTO LITERARY.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Markéta Linhart, 2024

Cover © Zhivko P. Petrov, 2024

© DOBROVSKÝ, s. r. o., 2024

https://twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

ISBN 978-80-277-4876-1 (ePub)

ISBN 978-80-277-4877-8 (mobi)

přeložila Markéta Linhart

Obsah

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Ediční poznámka

Kapitola 1

Světec

Až dopijete mléko, vraťte kartonový obal do přihrádky se svým číslem aposaďte se. Vypadá to, že už jste všichni dopili. Slyším, jak si někteří zvás stěžují, že iposlední den školy musíte pít mléko, ale nebojte se, dnešním dnem to končí. Ano, příští rok už nebude mléko na svačinu povinné. Naši školu letos vybrali jako vzorovou školu programu ministerstva zdravotnictví, jehož cílem byla propagace dobrého vlivu mléčných výrobků na zdraví žáků základních astředních škol. Proto tento rok musel každý zvás denně vypít dvě stě mililitrů mléka. Na začátku příštího školního roku vás opět čekají zdravotní prohlídky, během nichž se zjistí, okolik jste vyrostli ajak jste na tom shustotou kostí. Jsem zvědavá, jestli svými výsledky převýšíte celostátní průměr.

„Copak jsme pokusní králíci?“

Ano, věřím, že pro ty znás, kteří mléko špatně snášejí nebo ho jen nemají rádi, byl tento rok náročný. Ale přece jen jsme vzorová škola celého projektu. Adíky tomu, že na mléku ina vaší přihrádce je vyznačeno vaše číslo atřída, můžeme kontrolovat, zda své mléko opravdu pijete. Není divu, že si někteří zvás připadají jako pokusní králíci.

Ještě před chvílí jsem ale viděla, jak si na mléku pochutnáváte. Anajednou se na mě při slovech „pokusní králíci“ mračíte. Copak je na každodenním pití mléka něco špatného? Všichni nyní stojíte na prahu dospívání. Kdybychom vám ale říkali, že pro váš zdravý vývin je potřeba pít mléko každý den, kolik zvás by to skutečně dělalo? Navíc vápník, který mléko obsahuje, není dobrý jen pro vaše kosti, ale také pro váš nervový systém. Proto se lidem, kteří jsou často podráždění, říká, že nemají dost vápníku.

Všichni nyní dospíváte nejen fyzicky, ale imentálně. Například pan Watanabe, jehož rodina vlastní obchod selektronikou, prý dokáže nelegálně stahovat pornografické filmy, že? Atato videa pak dál šíří mezi své spolužáky. To byl možná špatný příklad, ale itoto je součástí dospívání. Zažíváte období vzdoru afyzických změn na vašich tělech, jemuž se říká puberta. Sebemenší poznámka vás zraní, sebemenší událost vás ovlivní, apřes to všechno se usilovně snažíte vybudovat svou jedinečnou osobnost. Určitě jste si těch změn už začali všímat.

Tak například ještě před chvílí si někteří zvás určitě říkali, jak je skvělé mít každý den mléko zadarmo. Nyní je ale vcelé třídě atmosféra úplně jiná, že? Na světě je mnoho věcí, jejichž podstata záleží pouze na vašem úhlu pohledu. Možná vám přijde, že jsem se trochu vzdálila od tématu mléka. Ale mnozí učitelé vás chválí, že vporovnání sjinými žáky prvního ročníku jste mnohem klidnější. Amožná je to také díky mléku.

Změňme ale téma, já na konci tohoto měsíce končím. Nepřecházím na jinou školu, už nebudu učit vůbec. Vy, třída 7. B, jste proto moji poslední studenti, na které určitě do konce života nezapomenu. Děkuji těm zvás, kteří ztéto zprávy vypadáte zklamaně. Ajaký je důvod mojí rezignace? Ano, je to kvůli tomu incidentu. Iotom bych vám na závěr ráda vyprávěla apotěší mě, když mě vyslechnete až do konce.

❌

Když jsem se rozhodla skončit sučením, znovu jsem se zamyslela, co to vlastně znamená být učitel. Nerozhodla jsem se stát kantorkou znějakého ušlechtilého důvodu, jako například kvůli tomu, žejsem měla úžasného učitele, který mi změnil život. Bylo to proto, že pocházím zvelice chudé rodiny. Rodiče mi odmalička říkali, že bych se měla vzdát naděje na vysokou školu, obzvlášť jako dívka. Ale já jsem studium nesmírně milovala. Tak jsem požádala ostipendium apřekvapivě jsem ho velice snadno získala. Ne snad proto, že bych měla tak dobré studijní výsledky, ale spíš proto, že naše rodina byla ještě chudší, než jsem tušila. Dostala jsem se na státní vysokou školu ve svém rodném městě apři studiu své milované chemie jsem zároveň začala vyučovat ve večerní škole. Někteří dospělí si myslí, že studenti, kteří dojíždí do večerní školy, jsou chudáci. Často aniž by se pořádně najedli, běží hned na doučování, aby se dostali na dobrou vysokou školu. Podle mě je ale skvělé, že mají podporu svých rodičů amožnost dále studovat.

Vposledním ročníku vysoké školy jsem si začala hledat práci. Bylo pro mě těžké opustit vědeckou dráhu, ale touha získat stálé zaměstnání nakonec zvítězila. Navíc školní stipendijní program nařizoval absolventům získané peníze uhradit zpět. Ajedinou výjimku ztohoto pravidla měli budoucí učitelé. Tak jsem bez váhání složila učitelské zkoušky azískala licenci. Některým zvás se možná mé důvody nelíbí. Ale ať už byly jakékoliv, jakmile jsem se rozhodla stát se učitelkou, zhostila jsem se této role opravdu poctivě. Je spousta lidí, kteří se vymlouvají na to, že nikdy nenašli svou pravou vášeň, atak promarní svůj život. Ale najít svou vášeň se nepovede každému. Ajen málokdo promění svou vášeň vdobře placené zaměstnání. Než tedy celý život bloudit, není lepší věnovat se tomu, co vám zrovna přijde do cesty? Pokud do toho dáte celou svou duši, uvidíte, že se vám to vbudoucnu vyplatí.

„Proč jste šla učit na základní školu, ane na střední?“

Protože pro mě byla výuka na základní škole výzvou. Žáci střední školy mohou kdykoliv skončit, ale ze základní školy není úniku. Chtěla jsem se věnovat právě žákům, kteří jsou ke svému vzdělání vázáni povinností. Byla jsem velice odhodlaná. To víte, byla jsem mladá aplná očekávání. Slečno Tanako, pane Ogawo, na tom není nic ksmíchu.

Už je to osm let, co jsem začala učit. Nejdříve jsem nastoupila na základní školu M. Byla to má první práce aběhem tří let, které jsem tam strávila, jsem se toho mnoho naučila. Následně jsem si dala na rok pauzu apoté jsem nastoupila sem, na základní školu S. Celkem jsem tedy učila sedm let. Zatímco naše škola je vtomto klidném městečku na okraji prefektury, škola M byla vcentru velkoměsta.

Ano, přesně tak. Je to ta škola M, ve které učí pan Masajoši Sakuranomija, kterého znáte ztelevize. No tak se uklidněte. Snad není zas tak slavný.

„Vy ho znáte osobně?“

No, přece jen jsme učili na stejné škole tři roky, takže ano, znám ho. Vté době se o něm už říkalo, že je to opravdu zapálený učitel, ale nebyl ještě zdaleka tak slavný, takže jsem ho vlastně neznala tak dobře, jak ho možná znáte vy. Cože? Vy ho neznáte, slečno Maekawo? Nepůjdu tedy příliš do detailů, ale itak vám oněm něco povím. Pan Sakuranomija byl už od základní školy vůdcem skupiny mladých delikventů. Vdruhém ročníků střední školy napadl svého třídního učitele abyl vyloučen. Poté se nějakou dobu potuloval po světě aúdajně prováděl mnoho nebezpečných věcí. Potkal ale také mnoho lidí, kteří žili vchudobě nebo ve válečné zóně, asám si takový život okusil. To ho donutilo zamyslet se nad sebou auvědomit si své vlastní nedostatky. Vrátil se do Japonska, dokončil své střední vzdělání, poté pokračoval na soukromou vysokou školu anakonec se stal učitelem angličtiny na druhém stupni.

On sám na druhém stupni základní školy sešel na scestí anechtěl, aby další generace jeho chyby opakovaly. Proto se rozhodl učit právě na základní škole. Před několika lety začal po večerech procházet městem ahlídat, zda se nezletilé děti jen tak bezcílně nepotloukají vpochybných čtvrtích. Když na nějaké takové narazil, zastavil je ařekl jim: „Ještě není pozdě změnit svůj život. Važte si toho, co máte!“ Byl tak neodbytný, že si vysloužil přezdívku „pan Delikvent – učitel, který změní svět“. Tak se iproslavil, byl několikrát vtelevizi, adokonce napsal knihu.

„To bylo přece minulý týden vtelevizi.“

Tak to se omlouvám, že jsem zbytečně vykládala něco, co už jste slyšeli. Že jsem zapomněla na něco důležitého? Myslíte to, jak mu doktoři sdělili, že mu zbývá jen pár měsíců života? Ajak místo aby upadl do depresí, věnoval své poslední chvíle svým žákům? Aproto se oněm říká, že není jen zapálený učitel, ale dokonce světec? Pane Abe, vy toho tedy oněm víte hodně. Vzhlížíte kněmu achcete být jako on? Opravdu? Tak si, prosím, berte příklad pouze zdruhé poloviny jeho života.

To jsme ale trochu odbočili kpříběhu pana Sakuranomiji aomlouvám se, že jsem oproti němu byla jako učitelka zklamáním. Jak už jsem zmínila, ijá jsem na začátku své kariéry byla odhodlaná stát se zapálenou učitelkou. Jakmile se vyskytl nějaký problém, okamžitě jsem ho začala se všemi řešit během vyučování. Jakmile někdo utekl ze třídy, okamžitě jsem se za ním rozběhla, ikdyž hodina ještě neskončila. Pak mi to ale došlo. Nikdo není dokonalý. Aučitel se může snažit sebevíc předat svá moudra studentům, ale někdy tím může napáchat více škody než užitku. Cpát dětem své vlastní představy anázory akorát ve výsledku pouze uspokojuje naše osobní potřeby. Navíc je to dost povýšené, nemyslíte? Proto, když jsem po roční pauze nastoupila na školu S, jsem si pro sebe stanovila dvě pravidla. Ke studentům budu mluvit vždy zdvořile. Apokud to půjde, budu snimi mluvit vždy jako se sobě rovnými. Nejsou to žádná světoborná pravidla, ale nesou ovoce. Jaké ovoce?

Se všemi těmi zprávami otýraných dětech, co vídáme každý den vtelevizi, by si člověk mohl myslet, že většina dětí má těžké dětství. Pravdou ale je, že většina dětí je naopak rozmazlována ahýčkána. Rodiče se dětem téměř klaní aprosí je, aby se hezky učily, aby hezky jedly. Aproto si děti dovolí odmlouvat abýt vůči dospělým drzé. Navíc je vtom někteří učitelé podporují. Myslí, že je to pocta, když je žáci oslovují přezdívkami, nebo jim dokonce tykají. Prý to znamená, že je žáci mají rádi. To proto, že tak to přesně mají ti „zapálení učitelé“, které vidíme vseriálech ze školního prostředí. Kdo zvás někdy nějaké takové viděl, určitě se mnou bude souhlasit. Studenti vtěch seriálech často narazí na nějaký problém, jejich zapálený učitel jim pomůže, společně způsobí ještě větší šlamastyku, ale vytvoří si tím nezničitelné pouto.

Vzávěrečných titulcích takových seriálů ale vidíte jména jen několika žáků. Aco ti ostatní? Takoví „zapálení učitelé“ nehledě na to, že je stále vyučování, vždy svelkým zápalem vyprávějí své osobní příběhy nebo dlouho povídají oproblémech, které jiní žáci způsobili. Ve skutečnosti ale takové povídání nikdo slyšet nechcete, ne? Vseriálech se možná nějaký poctivý žák odhodlá apoprosí učitele, aby začal místo povídání opět vyučovat. Tím ale akorát způsobí to, že se učitel ještě více rozpovídá olidských vztazích apromarní zbytek výuky. Anakonec to dopadne tak, že poctivý žák, který neudělal nic špatného, se omlouvá tomu, kdo problémy způsobil.

Vseriálech je to možná vpořádku, ale opravdu to tak chceme ivreálném životě? Pokud máte navíc třídu plnou slušných žáků, není přece potřeba dělat jim nějaké životní přednášky aochudit je tak oskutečnou výuku. Žáci, kteří nikdy na scestí nesejdou, jsou mnohem obdivuhodnější než napravení hříšníci. Ale na takové žáky světlo reflektorů často nedopadá. Ave škole je to úplně stejné. To potom vede ktomu, že takoví učenliví žáci začínají pochybovat otom, jestli má jejich úsilí nějakou cenu, aněkdy je to dokonce svede velice špatným směrem.

❌

Ovztahu učitele ažáka se často mluví jako ovztahu postaveném na vzájemné důvěře. Od té doby, co se mobilní telefony rozšířily imezi žáky základních škol, mi začaly chodit SMS zprávy typu „chci umřít“ nebo „proč vlastně žiju?“ apodobně. Většina takových zpráv chodí kolem druhé či třetí hodiny ráno. Občas mám chuť je uprostřed noci ignorovat, ale to přece nejde. Ano, byly ipřípady, kdy takové zprávy byly zlomyslným útokem na vyučujícího. Například jednou přišla mému kolegovi zpráva od jedné zjeho žaček, ve které ho prosila opomoc. Vylákala ho khodinovému hotelu pod záminkou, že její kamarádka má problémy. Měl být asi opatrnější, už když mu poslala adresu, kam má dorazit. On tam ale uprostřed noci doběhl abyl sdívkou před hotelem několikrát vyfocen. Druhý den dorazili do školy rodiče oné dívky, byla přivolána policie abyl ztoho velký povyk. My učitelé jsme ale hned věděli, že je to celé fraška. Zmíněný učitel totiž trpěl poruchou pohlavní identity. Snažili jsme se ho přesvědčit, že to nemusí nikomu říkat, ale on raději rodičům ažákům řekl pravdu, než aby se oněm vykládaly lži. Aproč to vlastně ta dívka udělala? Prý jen proto, že ji učitel při hodině okřikl, aby si nepovídala. Takový nesmysl. Ajak za to byla potrestána? Nijak. Naopak, její rodiče svalili veškerou vinu na školu. Ptali se, jak je možné, že emocionálně nevyspělé děti učí takové existence, jako je nějaká transka, nebo dokonce matka samoživitelka, jako jsem já? Úplně ignorovali, co jejich dcera provedla, abohužel celý spor vyhráli. Dá-li se vtakovém případu mluvit ovítězství.

„Co se stalo stím učitelem?“

Od minulého roku učí na jiné škole již jako žena.

To byl samozřejmě extrémní příklad, ale vezměte si, jak těžko by celou situaci vysvětloval kterýkoliv jiný kantor. Proto od té doby platí vnaší škole pro učitele nové pravidlo. Pokud nás žák opačného pohlaví požádá, abychom někam přišli, musíme zavolat jinému kolegovi nebo kolegyni. Ztoho důvodu máme ke každé třídě přiřazené vždy dva učitele advě učitelky. Pokud by tedy nějací chlapci ztéto třídy zavolali mně, kontaktovala bych pana učitele Tokuru, anaopak pokud by se něco stalo dívce ze třídy pana Tokury, řešila bych to já. To jste nevěděli? To je dobře. Ono se to nemá vědět.

„Tak to vám vůbec nemáme psát, ikdybychom měli vážný problém?“

Pane Hasegawo, to jste zase něco provedl na tělocviku? Protože takovou zprávu jste mi jednou poslal. Aikdyž teď říkáte „kdybychom měli vážný problém“, takových zpráv, které dle mého názoru nejsou vůbec vážné, mi chodí několik do roka. Ale možná, že někteří mají opravdu pocit, že nemají východisko, že chtějí zemřít, že se nemohou na nikoho obrátit. Možná že už nevědí, co si sami počít, atak píší takové zprávy. Pak tomu samozřejmě rozumím. Jen bych chtěla, abyste se vtakovém případě zamysleli nad tím, co dělá ten, komu píšete. Avšak to, že takové zprávy chodí, je vlastně možná dobře. Žáci, kteří mají opravdu temné myšlenky achtějí udělat hrozné věci, určitě nebudou předem psát svým učitelům. Nakonec jsem byla spíše já ta, kdo po takových zprávách toužil.

❌

To, že jsem vaše učitelka, ještě neznamená, že na vás myslím čtyřiadvacet hodin denně. Měla jsem totiž vživotě někoho důležitějšího. Jak už všichni víte, byla jsem svobodná matka. Měla jsem dceru, Manami, které byly čtyři roky. Její otec byl velice hodný člověk, kterého jsem obdivovala arespektovala. Otěhotněla jsem nečekaně, atak jsme se rozhodli rychle se vzít. Měli jsme zobou událostí velikou radost. Rozhodli jsme se, že využijeme příležitosti aoba se necháme preventivně vyšetřit. Měla to být jen rutinní prohlídka anic jsme si ztoho nedělali. Bohužel jsme tím ale odhalili, že můj snoubenec trpí vážnou nemocí. Atak jsme nakonec svatbu odvolali. Ano, kvůli té nemoci. Je vám ho líto, slečno Isako? Máte pravdu, že je mnoho lidí, kteří by se ipřesto vzali asnemocí bojovali společně jako manželé. Co byste vtakové situaci dělali vy? Co kdyby se váš přítel nebo přítelkyně nakazili HIV?

HIV je nemoc, která způsobuje syndrom získaného selhání imunity neboli AIDS. To vám snad nemusím vysvětlovat. Četla jsem vaše letní čtenářské deníky avšimla si, že víc jak polovina zvás si vybrala stejnou knihu. Navíc jste často psali, že vás kniha velice ohromila nebo že jste uní plakali. Tak mi to nedalo aknihu jsem si také přečetla. Byl to příběh odívce, která pracovala jako prostitutka, nakazila se HIV anakonec zemřela. Vidím, že se vám nelíbí, jak jednoduše jsem ten příběh shrnula. Ale iti zvás, které tato kniha dojala, se nyní snažíte být ode mě co nejdál. Od ženy, která měla styk sHIV pozitivním mužem. Slečno Hamasaki, nemusíte zadržovat dech jen proto, že sedíte vprvní řadě. Není to nemoc přenosná vzduchem. Podání ruky, zakašlání, kýchnutí, koupání ve společné vaně nebo bazénu, sdílení společného nádobí, nic ztoho pro vás není rizikové. Ani hmyz nebo domácí mazlíčci nepřenáší HIV zčlověka na člověka. Dokonce anidrobný polibek nezaručí, že se nakazíte. Nemůžete se nakazit od někoho, ským sdílíte domácnost, nebo třeba od spolužáka, se kterým sedíte vjedné třídě. To vté knize nikde nepsali, že? Mimochodem, měla bych to uvést na pravou míru. Já sama nakažená nejsem. Zdá se, že mi nevěříte. Když jsem se vtěhotenství nechávala testovat, výsledky byly negativní. Tenkrát se tomu dalo těžko uvěřit, atak jsem se samozřejmě nechala testovat ještě jednou. Když jsem se pak dozvěděla, jaká je vlastně šance se při sexuálním styku spozitivním člověkem nakazit, hned jsem byla klidnější. Vy byste se ale čísly nechali jednoduše ovlivnit, tak vám přesná procenta říkat nebudu. Pokud vás to zajímá, tak si to zjistěte sami.

Přítel se HIV nakazil, když žil nějakou dobu vzahraničí, kde vedl velice dekadentní život. Já jsem tuto jeho životní stránku bohužel nedokázala přijmout. Jakmile jsem se dozvěděla, že je pozitivní, otřáslo to celou mojí duší, ato ipřes to, že jsem sama nakažená nebyla. Možná kdybych se nechala jako první testovat já, ještě bych se mezitím mohla nakazit. Ta představa mě děsila. Nemohla jsem vnoci spát zobavy, že se nemoc přenesla na moji dceru, což je vtěhotenství možné. Stále jsem kněmu cítila velký obdiv, ale zároveň jsem ho nenáviděla. Mnohokrát se mi omluvil. Apokaždé mě poprosil, abych jeho dítě donosila. Mě samotnou přitom nikdy nenapadlo dítěte se zbavit. Potrat je podle mě vražda.

Přítel navenek vypadal, že ipřes svou diagnózu nepropadl beznaději. Přijal ji jako následek svých činů. Tvrdil, že na rozdíl od lidí sporuchou srážlivosti krve, kteří se vminulosti nakazili vnemocnicích, si on za svou nemoc může sám. Tvářil se, jako když přijal svůj osud, ale myslím, že uvnitř cítil obrovskou bezmoc. Tak jsem mu jednou řekla, že se přece jenom vezmeme. Pokud bychom si byli vědomi všech omezení adávali si pozor, tak bychom zvládli žít relativně normální život. Anavíc jsem chtěla, aby má dcera vyrůstala se svým otcem. On ale svatbu jednoznačně odmítl. Dá se říct, že jeho silná vůle byla obdivuhodná, ale upřímně to byla spíše pouhá tvrdohlavost. Říkal, že štěstí našeho dítěte musí být vždy na prvním místě. Abohužel kolem lidí nakažených HIV stále panuje stigma. To jsme viděli před chvílí, když mnozí zvás zadrželi dech, aby se náhodou nenakazili, ahleděli na mě jako na něco podivného. Ikdyby se dcera nenakazila, jak by se kní chovalo okolí, jakmile by vyšlo najevo, že její otec má HIV? Kdyby si našla kamarády, možná by jim rodiče zakazovali si sní hrát. Vjídelně nebo při tělocviku by ji možná bez důvodu odstrkovali nejen spolužáci, ale iučitelé. Samozřejmě vůči dítěti bez otce existuje také mnoho předsudků. Ale přece jen je to ve společnosti přijatelnější. Všechny tyto okolnosti jsme vzali vúvahu arozhodli se svatbu zrušit. Dítě jsem nakonec porodila již sama.

Po porodu jsem Manami nechala otestovat avýsledky byly negativní. Nedokážu ani popsat, jak velký kámen mi spadl ze srdce. Přísahala jsem, že ji před vším ochráním aže ji vychovám, jak nejlépe dovedu. Předala jsem jí všechnu lásku, kterou jsme měla. Jen jednou jedinkrát se Manami zeptala na tatínka. Řekla jsem jí, že tatínek hodně pracuje abohužel se sní nemůže setkat. Pravdou bylo, že on sám se vzdal svých otcovských práv askutečně zasvětil celý zbytek svého života práci.

Manami už bohužel není mezi námi.

❌

Když byl Manami jeden rok, začala jsem ji dávat do jeslí avrátila se do práce. Ve velkých městech je běžné, že jesle jsou otevřené až pozdě do večera. Bohužel ty na vesnicích se vám postarají odítě nejpozději do šesti. Aprotože moji rodiče bydleli daleko, nezbylo mi než požádat agenturu práce pro seniory opomoc. Atam mě seznámili spaní Takenakou, která má dům na pozemku vedle školního bazénu. Ano, to je ten dům, kde chovají toho velkého černého psa Mukua, kterému někteří zvás dávají přes plot zbytky ze svačiny nebo pamlsky. Paní Takenaka vyzvedávala Manami zjeslí ve čtyři hodiny ahlídala ji, než jsem skončila vpráci. Manami měla paní Takenaku velmi ráda, adokonce jí říkala babičko. Byla také velice nadšená zpejska Mukua abyla hrdá na to, že mu může dávat krmení. Paní Takenaka se starala oManami téměř tři roky. Začátkem letošního roku ale měla zdravotní problémy amusela na nějakou dobu do nemocnice. Nechtělo se mi hned přes agenturu zajišťovat náhradu jen proto, že bude paní Takenaka chvíli vnemocnici, atak jsem se rozhodla, že Manami budu zatím zjeslí vyzvedávat já. Běžně jsem ji stíhala vyzvedávat všest hodin večer. Jen ve středu, když máme schůzi, musím být vpráci déle. Řešila jsem to tak, že jsem ještě před schůzí rychle zašla pro Manami apak jsme se společně vrátily do školy. Ona na mě pak do večera čekala na ošetřovně. Slečno Naitó aslečno Matsukawo, moc děkuji, že jste si tam s ní často hrávaly. Manami vás měla ráda. Jednou mi celá šťastná prozradila, že jste jí řekly, že vypadá jako její oblíbený zajíček Ušáček. Ale no tak, neplakejte.

Manami milovala zajíčky ajiná zvířata či věci, které jsou heboučké na dotek. Aze všeho nejvíc milovala právě zajíčka Ušáčka, kreslenou postavičku, která je oblíbená jak mezi dětmi, tak dospělými. Její školní taška, kapesník, ponožky, boty, to všechno mělo na sobě obrázky zajíčka Ušáčka. Každé ráno přišla se svými gumičkami do vlasů apoprosila mě, abych ji učesala jako zajíčka Ušáčka. Byl to už takový náš zvyk. Když jsme ovíkendu vyrazily na nákupy do města anáhodou vobchodě uviděly plyšáky nebo jiné předměty stématem zajíčka Ušáčka, vždy se jí oči rozzářily radostí.

Týden před tím, než Manami zemřela, jsme se rozhodly po delší době vyrazit na nákupy. Zrovna vté době byly ve městě valentýnské trhy avšude byly stánky sčokoládou abonboniérami. Poslední dobou je velice populární dávat čokoládu zlásky nejen partnerům, ale imezi přáteli, aproto se prodávají čokolády různých roztomilých tvarů. Amezi takovými Manami uviděla čokoládu ve tvaru zajíčka Ušáčka. Měli tam dokonce malou dětskou peněženku na krk ve tvaru hlavy zajíčka Ušáčka avní byla stejně tvarovaná bílá čokoláda. Jakmile ji uviděla, okamžitě ji musela mít. Jenže naším nepsaným pravidlem bylo, že na nákupech si koupíme vždy jen jednu věc. AManami už si ten den koupila tenisky se zajíčkem Ušáčkem. To jsou ty růžové, které na sobě měla vden, kdy zemřela. Odtáhla jsem ji od stánku se slovy, že si ji může koupit příště. Normálně Manami po takovém vysvětlení jde bez většího odmlouvání, ale ten den byla neústupná. Křičela, že nějaké tenisky nepotřebuje aže raději chce tu peněženku. Sedla si na zem avytrvale brečela. Ale pravidlo je pravidlo. Ajá jsem byla také neústupná. Sice jsem vduchu přemýšlela, že jí peněženku koupím tajně jako překvapení kValentýnu, ale přesto jsem ji pokárala. Milovala jsem ji, ale rozhodně jsem ji nechtěla rozmazlovat. Úplnou náhodou kolem prošel pan Šimomura, který byl zrovna na nákupech srodinou, akdyž viděl, jak dcera vyvádí, pronesl: „Když to stojí jenom sedm set jenů, proč jí to nekoupíte?“

Strašně jsem se zastyděla, ale jakmile se pan Šimomura objevil, Manami se najednou uklidnila, nafoukla tváře ařekla mi: „Příště mi to ale koupíš určitě!“ Skyselým úsměvem Manami zamávala panu Šimomurovi aodešly jsme. Manami se Valentýna bohužel nedožila. Ajá si každý den vyčítám, že jsem jí tu peněženku nekoupila.

Ten den nám skončila schůze krátce před šestou. Jako vždy se schůze zúčastnila izdravotní sestra, ale Manami nečekala na ošetřovně sama. Každý týden se tam střídaly mé žačky ahrály si sní, takže Manami nikdy nebyla osamělá, nenudila se aani jednou si nestěžovala, že na mě musí čekat. Když jsem přišla po schůzi kolem šesté hodiny, vždy vzorně čekala na ošetřovně. Tentokrát jsem ji tam ale nenašla. Nebyla ani na záchodě. Protože zrovna skončily různé odpolední kroužky, napadlo mě, že je vdívčích šatnách apovídá si tam skamarádkami. Aniž bych se nějak výrazně strachovala, začala jsem Manami hledat po škole. Než jsem ji našla, potkala jsem slečnu Naitó aslečnu Matsukawu. Zeptala jsem se jich, zda náhodou Manami není vučebně výtvarné výchovy, ale odpověděly mi, že si chtěly sManami hrát, atak za ní zašly vpět hodin do ošetřovny, ale nebyla tam. Tak si myslely, že dnes nepřišla. Obě slečny mi pomohly Manami hledat. Přestože už skončil školní den, v budově bylo stále mnoho žáků iučitelů avšichni se do našeho hledání zapojili. Našli jsme ji díky panu Hošinovi zbaseballového týmu.

„Dnes jsem ji neviděl, ale dříve jsem ji několikrát potkal, jak se vrací od školního bazénu,“ prozradil mi, atak jsme se společně vydali kbazénu.

Přes zimu bývá vchod bazénu zajištěný řetězem, ale vrátka šla ipřes řetěz lehce otevřít. My jsme museli přelézt plot, abychom se kbazénu dostali, ale Manami by se určitě mezerou ve vrátkách protáhla. Přestože plavání končí na konci léta, bazén slouží také jako vodní nádrž vpřípadě požáru, aproto je vněm voda po celý rok. Na tmavé vodní hladině mezi podzimně zbarveným listím plavalo Manamino bezvládné tělo. Rychle jsem ji zvody vytáhla, ale její kůže byla ledově studená asrdce netlouklo. Přesto jsem hlasitě volala její jméno astřídala srdeční masáž sumělým dýcháním. Pan Hošino se nenechal zviklat pohledem na mrtvé dětské tělo arychle běžel pro další vyučující. Manami jsme převezli do nemocnice, ale doktoři už jen konstatovali smrt utonutím. Policie nenašla na jejím těle či oblečení žádné známky násilí, tak usoudila, že do bazénu spadla omylem ajejí smrt byla nehoda. Přestože ubazénu byla tma, pamatuji si, že jsem viděla Mukua, jak nás sleduje sčumákem prostrčeným skrz plot. Zpolicejního vyšetřování jsem se dozvěděla, že poblíž toho plotu našli zbytky chleba. Byl to stejný chleba, který jsem dávala Manami na svačinu. Ze svědectví několika žáků jsme také zjistili, že Manami chodila kbazénu každý týden, pravděpodobně krmit Mukua. Možná si myslela, že když je paní Takenaka vnemocnici, chudáka Mukua nikdo nekrmí aže by bez ní zemřel. Nevěděla, že během své nepřítomnosti paní Takenaka poprosila sousedy, aby ho krmili. Manami se asi bála, že bych se na ni rozzlobila, kdybych věděla, že chodí kbazénu, atak se vždy tajně vytratila ado deseti minut se vrátila. Ajá jsem oničem neměla ani ponětí. Vždy, když jsem se jí zeptala, co dělala, než jsem přišla, mi se šibalským úsměvem odpověděla, že si hrála skamarádkami. Byl to stejný úsměv, který mívala, když něco provedla. Možná kdybych si toho všimla už tehdy, možná kdybych se více vyptávala, nikdy bych jí samotné jít kbazénu nedovolila.

Její smrt byla způsobena mou nedbalostí. Selhala jsem jako rodič. Omlouvám se, že jsem dovolila, aby se něco takového stalo, ještě ktomu vprostorách školy. Omlouvám se za trauma, které vám celá událost způsobila.

Už je to měsíc, ale stále ještě někdy zapomínám, že tu Manami není. Po ránu ještě rozespalá ji rukou hledám vedle sebe. Vždy vedle mě usínala tak blízko, že jsme se dotýkaly. Když jsem se náhodou odvalila, začala rukou šmátrat po posteli, dokud mě nenašla. Když jsem ji pak chytla za ruku, opět spokojeně usnula. Než se úplně vzbudím, často ji ještě vedle sebe hledám. Ale ať už natahuji ruku sebedál, nikdy na ni nedosáhnu. Když si pak uvědomím, že už ji vedle sebe nikdy mít nebudu, těžko zadržuji slzy.

Protože její smrt nehoda nebyla. Manami byla zavražděna. Ajejí vrahové jsou mezi žáky téhle třídy.

❌

Aco jsem podle vás měla udělat já?

❌

„Jsem šťastná,“ odpověděla.

„To je dobře,“ usmál se na ni aodběhl pryč.

„Co kdybychom ozimních prázdninách vyrazili někam ve třech?“ navrhla jsem mu.

„Zemřela, protože jsem vedl hříšný život. Je to můj trest,“ plakal.

❌

„Aco víte oelektřině?“

❌

❌

❌

❌

❌