Jules Verne

Podivuhodná

dobrodružství

výpravy

Barsacovy

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Překlad: Benjamin Jedlička, František Šimánek

Ilustrace: George Roux

Obálka © Jiří Miňovský – ARBE, 2020

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2020

https://twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

ISBN 978-80-277-4585-2 (ePub)

ISBN 978-80-277-4586-9 (mobi)

Jules Verne

Podivuhodná

dobrodružství

výpravy

Barsacovy

Vešel do dveří cely, které jeho atletická postava skoro celé zakrývala,

a opřel se ramenem o veřeje.

I. KAPITOLA

Aféra Centrální banky

Ač již uplynula řádka let, jistě dosud z paměti nevymizela smělá krádež, jež pod názvem „Aféra Centrální banky“ plnila po čtrnáct dní palcovými titulky čelní strany novin. Málokterý zločin vzbudil takový zájem a zvědavost u veřejnosti, neboť jen zřídka se stává, aby spojoval ohromnou kořist, přídech tajemna i provedení, které vyžadovalo velkou dávku odvahy i vůle.

Proto věřím, že čtenáře zaujme jeho vylíčení, sice neúplné, ale přísně pravdivé. I když třeba neobjasní všechny okolnosti, které zůstávají zahalené rouškou tajemství, přece jen přináší některá nová odhalení a objasňuje mnohá protichůdná tvrzení, která se dříve objevila na stránkách novin. Jak známo, krádež se odehrála v agentuře DK Centrální banky se sídlem nedaleko londýnské burzy, na rohu Threadneedle Street a Old Broad Street, a řízené tehdy p. Lewisem-Robertem Buxtonem, synem lorda téhož jména.

Kancelář tvořila velká místnost, rozdělená na dvě nestejné části dlouhým, lomeným pultem, který vedl souběžně s dvěma ulicemi, protínajícími se v pravém úhlu. Dovnitř se vcházelo z křižovatky těchto ulic zasklenými dveřmi přímo na rohu budovy, před níž se ve stejné výši s chodníkem táhla jakási obruba. Za vstupem nalevo bylo za hustou mříží vidět pokladnu, která byla s vlastní kanceláří úředníků spojena dalšími zamřížovanými dveřmi. Dubový pult je na svém pravém konci přerušen pohyblivými dvířky, které tvoří průchod mezi prostorem pro zákazníky a kanceláří úředníků. V zadní části kanceláře je pak blízko pultu vchod do pracovny šéfa agentury, za ní je pokojíček bez zvláštního východu, a pak chodba, vedoucí rovnoběžně s Threadneedle Street do dvorany, společné celé budově.

Dvůr měl na jedné straně dveře správcova bytu a východ do Threadneedle Street. Na opačné straně byl vstup na hlavní schodiště a vedle něj zasklené dveře, uzavírající přístup ke sklepům.

V těchto místech se tedy odehrávaly hlavní výjevy našeho dramatu.

Ono drama začíná přesně v půl páté a deset minut. Pět úředníků agentury se v kanceláři zabývá obvyklými pracemi. Dva z nich jsou pohrouženi do svých spisů. Zbývající, s lokty opřenými o pult, odpovídají trojici zákazníků. Za ochrannou mříží pokladník počítá peníze, dnešní uzávěrka dosáhla velkolepé sumy sedmdesáti dvou tisíc sedmdesáti devíti liber dvou šilinků a čtyř pencí, tedy milionu osmi set šestnácti tisíc tří set devadesáti tří franků a osmdesáti centimů.

Jak už bylo řečeno, hodiny v kanceláři ukazují půl páté a deset minut. Za dvacet minut se tedy bude zavírat, železná roleta bude spuštěna, a pak, o něco později, úředníci odejdou domů. Ztemnělými tabulemi výkladní skříně sem v soumraku posledního listopadového dne doléhal temný rachot povozů a hluk kolemjdoucích.

Právě v té chvíli se otevřely dveře a dovnitř nahlédl jakýsi člověk. Nový příchozí se rychle rozhlédl po kanceláři, obrátil se směrem k ulici a pravou rukou dal znamení, pravděpodobně svému druhovi, který zůstal venku na chodníku. Zvedl přitom palec, ukazováček a prostřední prst, čímž zřetelně ukazoval číslo 3. Úředníci jeho znamení nemohli vidět, výhled jim zakrývaly pootevřené dveře, a i kdyby jej zahlédli, určitě by je nenapadlo, že nějak souvisí s počtem osob, které se v tu chvíli opíraly lokty o pult.

Po tomto znamení muž naplno otevřel dveře, vstoupil dovnitř a zase za sebou zavřel. Pak si šel stoupnout za jednoho ze zákazníků u pultu, aby počkal, až na něj přijde řada.

Jeden z úředníků, který dosud listoval v jakýchsi záznamech, vstal a zeptal se:

„Přejete si, pane...?“

„Díky, pane, počkám,“ odpověděl nový příchozí a mávl rukou, aby naznačil, že chce mluvit právě s tím úředníkem, kterého si vybral.

Jeho kolega na něj nenaléhal, posadil se a dal se znovu do práce s pocitem, že své povinnosti učinil zadost. Muž tedy čekal dál v řadě, aniž by mu kdokoliv věnoval pozornost.

Zákazníkův zvláštní vzhled by si však podrobnější zkoumání určitě zasloužil. Byl to chlapík vysokého vzrůstu, a soudě podle šířky jeho ramen, měl také zřejmě neobyčejnou sílu. Jeho opálený obličej pak lemoval nádherný světlý vous. Postavu i oděv, který by mohl něco napovědět o jeho společenském postavení, mu však zakrýval plášť ze surového hedvábí dlouhý až na paty.

Když předchozí zákazník vyřídil vše, co potřeboval, muž v plášti postoupil na jeho místo a hovořil pak se zástupcem Centrální banky o svých plánovaných obchodních transakcích. Mezitím onen předchozí klient otevřel vstupní dveře a odešel.

Dveře se však ihned otevřely znovu, aby dovnitř vpustily druhého, stejně zvláštního muže. Vypadal jako dvojník toho prvního. Táž postava, stejná šíře ramen, týž světlý vlas, obklopující opálený obličej, a také tentýž plášť, který zakrýval šaty svého majitele.

Podobně jako první muž čekal i on trpělivě za jedním ze dvou zákazníků, dosud opřených lokty o pult, a když pak na něho přišla řada, zapředl rozhovor s uvolněným úředníkem, zatím co předchozí zákazník vyšel na ulici.

Stejně jako předtím se dveře ihned zase otevřely. Vstoupil třetí muž a šel se postavit do řady za zákazníka, který z těch tří předchozích nyní zbýval jako poslední. Tento třetí muž měl prostřední postavu, byl široký a zavalitý, s červeným obličejem a černým vousem. Šaty mu skrýval dlouhý šedivý svrchník, takže se v lecčems podobal a přece také lišil od těch dvou předchozích.

Konečně, když i poslední ze tří zbývajících zákazníků vyřídil své záležitosti a uvolnil místo u přepážky, dveře se ihned znovu otevřely a vpustily dovnitř dva muže. Také tito dva muži, z nichž jeden se zdál nadán přímo herkulovskou silou, byli oblečeni do oněch dlouhých pytlovitých svrchníků, obecně označovaných jménem ulster, které se do stále vlídného počasí příliš nehodily. Stejně jako předchozí tři měli také snědé obličeje, vroubené hustým plnovousem.

Dovnitř dvojice vešla zvláštním způsobem: nejprve vstoupil ten větší, aby tak postavou skryl svého druha, který zatím předstíral, že se ve dveřích zachytil za zámek, a cosi podivného na něm kutil. Trvalo to však jen okamžik a dveře se za moment zase zavřely. Nikdo si ani nevšiml, že klika na vnější straně dveří záhadně zmizela. Zvenčí už tedy do kanceláře nikdo další vstoupit nemohl. Že by snad někdo zaklepal na okno, aby mu otevřeli, bylo také sotva pravděpodobné, neboť na dveřích se bez vědomí úředníků objevila cedulka, která zákazníkům oznamovala, že agentura byla pro tento den uzavřena.

Úředníci neměli ani ponětí, že byli odříznuti od okolního světa. A i kdyby, bylo by jim to jen pro smích. Proč by se také měli znepokojovat, když se nacházeli uprostřed města, v nejrušnější denní době, a od překotného života ulice je dělila pouze tenká vrstva skla?

Oba volní úředníci vyšli novým příchozím laskavě vstříc, neboť si uvědomili, že hodiny ukazovaly téměř pět hodin. Opozdilci se tu dlouho nezdrží, neboť je za necelých pět minut budou moci zcela oprávněně vykázat z místnosti. Jeden z opozdilců přijal nabízené služby, ten druhý, větší, je však odmítal a chtěl mluvit s ředitelem.

Úředník mu odpověděl, že se po něm podívá, a zmizel dveřmi do veřejnosti nepřístupného oddělení. Ihned se ale zase vrátil.

„Račte laskavě vstoupit...,“ vybídl zákazníka, otevíraje dvířka na konci pultu.

Muž v ulsteru poslechl vyzvání a vešel do ředitelovy pracovny, zatím co za ním úředník zavřel dveře a vrátil se ke své práci.

Co se odehrálo mezi šéfem agentury a jeho návštěvníkem? Personál později prohlásil, že o tom nic neví, ba po tom ani nepátral, což nelze nijak zpochybňovat. Vyšetřování se v tomto bodě omezilo na pouhé domněnky, a dodnes tak není jasné, co přesně se za dveřmi odehrálo. Zcela jisté však je, že neuplynuly ani dvě minuty, dveře do kanceláře se zase otevřely a na jejich prahu se objevil muž zahalený v ulsteru.

Lhostejně, aniž by se již obracel zvláště na některého z úředníků, pravil tónem naprosto klidným: „Prosím, pan ředitel by chtěl mluvit s panem pokladníkem.“

„Dobrá, pane,“ odpověděl jeden z volných úředníků.

Obraceje se, zavolal:

„Store!“

„Pane Barclayi?“

„Máte jít k řediteli.“

„Už běžím,“ odpověděl pokladník.

Po tomto znamení muž naplno otevřel dveře...

S přesností, vlastní lidem jeho povolání, hodil brašnu a tři sáčky s celodenní hotovostí do otevřené nedobytné pokladny a její těžké dveře se zařinčením přirazil zpět. Pak zavřel svou přepážku a vyšel ze zamřížovaného oddělení, které za sebou pečlivě uzamkl. Zamířil k šéfově kanceláři, cizinec ho nechal projít dveřmi a vstoupil hned za ním.

Když Store vešel do kanceláře, s překvapením zjistil, že tam ředitel není a že místnost je prázdná. Na to, aby tuhle záhadu objasnil, ale neměl dost času. Zezadu mu hrdlo sevřela ocelová ruka, které bylo marné se bránit... Nestačil ani vykřiknout a vražedné ruce jej držely, dokud neztratil dech a nezhroutil se v mdlobách na koberec.

Zápas se odehrál v naprosté tichosti. Ve velké hale se čtveřice úředníků klidně dál věnovala svým klientům za přepážkou, pátý pak byl pohroužen do svých výpočtů.

Muž v ulsteru si zatím otřel čelo, na němž se zaperlilo pár kapiček potu, a sklonil se nad svou obětí. Nasadil pokladníkovi do úst roubík a spoutal jej.

Pak tiše pootevřel dveře a nahlédl do haly. Spokojen s tím, co viděl, si odkašlal, aby upoutal pozornost ostatních zákazníků. Pak naráz otevřel dokořán dveře, které ho doposud zakrývaly.

To byl bezpochyby předem domluvený signál k akci, neboť muž v ulsteru jediným skokem přelétl celou síň, dopadl jako blesk na osamoceného úředníka, zabraného dosud do výpočtů, a začal ho nemilosrdně škrtit. Jeho čtyři kolegy v tu samou chvíli potkal stejný osud.

Klient, stojící na nejzazším konci přepážky, prošel lítačkami, povalil úředníka a uchopil ho zezadu za krk. Dva z ostatních tří klientů natáhli ruce přes přepážku, sevřeli krk úředníků, s nimiž právě jednali, a prudce praštili jejich hlavami o dubový pult. Poslední z nich, nejmenší postavy, který nemohl jen tak na svou oběť dosáhnout, prostě přeskočil pult a zaútočil na úředníka s desetinásobným elánem. Žádná z obětí nevydala ani hlásku. Celé drama netrvalo ani třicet vteřin.

Když úředníci pozbyli vědomí, přikročili k jejich zneškodnění. Plán měli promyšlený do detailu. Nic neselhalo. Ani na chvíli nebyli v rozpacích. Všechno potřebné měli připravené po kapsách. Nehledíce na to, jestli se ti ubožáci nezadusí, zacpali jim ústa vatou a roubíky, ruce jim spoutali na zádech a nohy těsně svázali. Po několika ovinutích jemným ocelovým drátem byla těla obětí naprosto znehybněna.

Všichni skončili práci téměř současně. Všech pět útočníků se pak naráz vzpřímilo.

„Roletu!“ nařídil ten, který si přál mluvit s ředitelem Agentury a který, jak se zdálo, poroučel ostatním.

Tři z banditů se rozběhli roztočit kliku železné rolety. Jak plechové pláty sjížděly dolů, ruch doléhající zvenčí zeslábl. Byli s tím právě v polovině, když se najednou ozval zvonek telefonu.

„Stop!“ řekl vůdce bandy.

Roleta se zastavila a on zvedl sluchátko. Čtveřice zbylých škrtičů pak tiše naslouchala následujícímu rozhovoru.

„Haló!“

„Prosím!?“

„Jste to vy, Buxtone?“

„Ano.“

„To je zvláštní! Máte nějaký jiný hlas...“

„Telefon je porouchaný.“

„Náš je úplně v pořádku.“

„Tenhle ale ne. Také podle hlasu nevím, s kým mluvím.“

„Tady je Lasone.“

„Ach! No ovšem, už vás poznávám.“

„Poslyšte, Buxtone, už tam byl vůz?“

„Ještě ne,“ odpověděl lupič po krátkém váhání.

„Až dorazí, řekněte jim, aby se vrátili do pobočky S. Zrovna mi telefonovali, že těsně před uzávěrkou nečekaně dostali značný obnos peněz.“

„Jde o velkou sumu?“

„Dosti. Dvacet tisíc liber.“*

„No tedy!...“

„Vyřídíte jim to?... Mohu se na vás spolehnout?“

„Samozřejmě.“

„Tak tedy příjemný večer, Buxtone.“

„Děkuji!“

Cizinec zavěsil a chvíli zůstal v zamyšlení nehybně stát.

Náhle se rozhodl a svolal kumpány k sobě.

„Kamarádi, je třeba jednat,“ řekl jim potichu a začal se rychle svlékat. „Hola, podejte mi svršky tamtoho člověka.“ Prstem ukazoval na Stora, který stále ležel v bezvědomí. Store byl v okamžiku zbaven šatů, jež si pak lupič oblékl, ačkoli mu byly trochu těsné. Z jedné z kapes pak vylovil pokladníkovy klíče, kterými otevřel přepážku i nedobytnou pokladnu, aby z ní vyskládal sáčky s penězi, brašnu s bankovkami a balíky cenných papírů. Sotva skončil, zaslechli povoz, který zrovna zastavoval u chodníku. Za okamžik uslyšeli, jak zvenku někdo klepe na dveře zpola zakryté ocelovou roletou.

„Teď pozor!“ hlesl vůdce bandy, doprovázeje svá slova výmluvnými pohyby. „Sundejte pláště a běžte na svá místa... Kdo vstoupí, nesmí nám uniknout!... A tiše!...“

Pak s brašnou a několika svazky cenných papírů přistoupil ke dveřím, tři z jeho kumpánů se zatím usadili na místa úředníků, jež ukryli pod pult, čtvrtý se pak postavil na stráž ke vchodu. Rázně otevřel dveře a hluk z ulice najednou zesílil.

Vůz pro přepravu peněz a cenných papírů stál před agenturou, ve tmě bylo vidět jeho zářící lucerny. Kočí, sedící na kozlíku, mluvil s mužem stojícím na pokraji chodníku. Byl to výběrčí Centrální banky, to on několik okamžiků před tím zaklepal na dveře.

Beze spěchu, vyhýbaje se chodcům, přešel bandita chodník a přistoupil k vozu.

„Dobrý večer!“ pozdravil.

„Dobrý!“ odpověděli oba muži.

Kočí se na něj otočil a překvapeně zvolal:

„Hleďme!... Vy nejste pan Store!“

„Má dneska volno a já ho zastupuji,“ vysvětlil domnělý pokladní. Pak se obrátil k výběrčímu a zeptal se: „Pomůžete mi, příteli?“

„A s čím?“

„S jedním z vaků. Dostali jsme dnes hodně peněz. Je docela těžký.“

„Jenže...,“ řekl výběrčí váhavě, „já nesmím opustit vůz.“

„Za tu chvilku vám jej přece nikdo neukradne! Já ti to tu zatím pohlídám. Jeden z úředníků ti s tím pomůže, a já zatím uložím brašnu a cenné papíry.“ Výběrčí se tedy vzdálil a prošel dveřmi, které se za ním zase zavřely.

„Nuže, kamaráde,“ řekl zatím kočímu Storův zástupce. „Otevři vůz.“

„Dobrá! Tak do toho!“ souhlasil kočí.

Vůz vzadu ani po stranách neměl žádné dveře, jediným vstupem byla dvoukřídlová plechová dvířka, ukrytá za kozlíkem. Toto opatření mělo maximálně snížit riziko krádeže.

Pokud se chtěl někdo dostat do vozu, musel nejdřív sklopit opěrku sedadla. Ale protože šlo jen o to, uložit pár balíků do přihrádky po straně vozu, kočí nepovažoval za nutné, aby musel vstupovat dovnitř.

„Podej mi tu brašnu,“ řekl.

Kočí, který napolo ležel přes lavičku, zmizel až po půl těla ve voze, přičemž nohama udržoval rovnováhu. V takové poloze ale nemohl vidět, že jeho domnělý kolega vystupuje na vůz, jako by chtěl nahlédnout dovnitř. Nahnul se přes nataženého kočího a jeho paže se prudce mihla stínem.

Kdyby někoho z četných chodců, kteří procházeli kolem, napadlo, aby se podíval poněkud pozorněji, všiml by si, jak se nohy kočího napjaly a pak zůstaly bezvládně ležet. Muž poté rychle uchopil bezvládné tělo v pase a hodil je mezi vaky a balíky uložené ve voze.

Celé se to odehrálo sotva v několika okamžicích. Chodci dále klidně přecházeli okolo, aniž by tušili, co se uprostřed davu právě odehrálo.

Muž se naklonil hlouběji do vozu, aby ho neoslňovala světla ulice, a nahlédl do pokladny. Na podlaze vozu ležel kočí, pod kterým se pomalu rozlévala kaluž krve. V lebce měl zaražený nůž, který zasáhl místo, kde mozek přechází v míchu. Smrt přišla jako blesk.

Vrah se obával, aby se krev neroztekla po podlaze a nekapala pod vůz na zem, překročil tedy lavičku a vsunul se celým tělem do vozu. Svlékl nebožtíka z vlněné blůzy a její pomocí pak tu hrozivou ránu ucpal, vytáhl z ní nůž a otřel jej stejně pečlivě jako své zakrvácené ruce. Když se ujistil, že je krvácení zastaveno, dvířka opět zavřel.

Pak sestoupil z vozu, přešel chodník a zvláštním způsobem zaklepal na dveře agentury, které se okamžitě otevřely a hned nato zavřely.

„Jak je na tom?...“ zeptal se, když vešel.

Ukázali na pult.

„Jako ostatní, spoután.“

„Dobrá!... Teď jeho oblečení!... Rychle!“

Kvapně ze sebe stáhl šaty pokladníka Stora a navlékl si oděv výběrčího.

„Dva muži zůstanou zde,“ nařídil, když se převlékal. „Ostatní mi pomůžou s nákladem.“

Nečekaje na odpověď, otevřel znovu dveře, a provázen dvěma kumpány vlezl do pokladny ve voze, kde začalo rabování. Jeden po druhém podával balíky lupičům, kteří je odnášeli do agentury. Vstupní dveře pobočky zůstaly dokořán a na chodník dopadal obdélník světla. Večerní chodci mu však nevěnovali žádnou pozornost. Ve vstupu do pobočky by jim nic nebránilo, ale nikoho to ani nenapadlo a dav se valil ulicí dál, aniž by měl kdokoliv pocit, že se tu děje něco podezřelého.

Do pěti minut byl vůz prázdný. Když zavřeli dveře, začalo třídění. Cenné papíry, akcie a dluhopisy házeli na zem a bankovky si rozdělili na pět dílů.

„A vaky?...“ zeptal se jeden z banditů.

„Nacpěte si kapsy,“ odpověděl vůdce. „Ostatní do vozu. To si vezmu na starost já.“

Jeho rozkaz byl ihned vykonán.

„Okamžik!...“ vykřikl ještě. „Nejdřív se dohodneme, co dál. Až odjedu, vrátíte se sem a spustíte roletu. Potom,“ vysvětloval ukazuje na chodbu v pozadí místnosti, „zmizíte tudy. Poslední zavře na dva západy a zahodí klíč do kanálu. Na konci pak je vestibul a vnitřní zařízení domu znáte.“

Pak ukázal na kancelář ředitele.

„Nezapomeňte na toho chlapíka. Víte, jak jsme se dohodli?“

„Ano, ano,“ odpověděli mu. „Buď klidný!“

Při odchodu se ještě zastavil.

„K čertu!“ ulevil si. „Zapomněl jsem na to hlavní... Určitě tu někde mají seznam ostatních poboček...“

Ukázali mu žlutý formulář pověšený na vnitřní straně přepážky. Přeběhl po něm očima.

Když zjistil adresu pobočky, dodal: „Pláště pak hoďte do kouta. Ať si je klidně najdou. Hlavní je, aby v nich nikdo neviděl vás. Sejdeme se na smluveném místě!“

Zbývající zlato a stříbro ve vacích bylo přeneseno do vozu.

„Je to všechno?“ zeptal se jeden z nosičů.

Vůdce se zamyslel, když si najednou vzpomenul:

„U čerta ne! Ještě moje hadry!“

Druhý odběhl, ale brzo se vrátil s lupičovým původním oděvem, který pak hodil do vozu.

„Teď už je to všechno?“ zeptal se znovu.

„Ano. A pospěšte si!“

Kumpán pak zmizel zpět v pobočce a železná roleta byla stažena až k zemi.

Nový kočí se zatím chopil opratí a šlehnutím pobídl koně. Vůz se zakymácel, zamířil do ulice Old Broad, zahnul do ulice Throgmorton, projel ulicí Lothbury, pak ulicí Gresham, a nakonec zahnul do ulice Aldersgate, kde zastavil před pobočkou S u čísla 29.

Domnělý výběrčí vstoupil směle dovnitř a zamířil k pokladně.

„Myslím, že pro mě máte nějaký náklad,“ pravil.

Pokladník zdvihl oči a podíval se na něj.

„Vy ale nejste Baudruc!...“

„To tedy vážně nejsem,“ přisvědčil výběrčí s chechtotem.

„Nechápu, jak ústředí může jen tak poslat někoho neznámého,“ stěžoval si pokladník.

„To proto, že sem obyčejně nejezdím. Z ústředí volali na pobočku B a poslali mě sem. Dostali jste prý těsně před uzávěrkou velký obnos v hotovosti.“

Lupič si tuhle věrohodnou odpověď dokázal rychle vymyslet jen proto, že měl seznam poboček Centrální banky stále v čerstvé paměti.

„Ano,“ přisvědčil stále nedůvěřivý pokladník. „to je ale jedno, i tak mi vadí, že vás neznám.“

„A proč?“ zeptal se výběrčí.

„V dnešní době nemůžete věřit nikomu! Ale co, s tím se můžeme vypořádat. Předpokládám, že u sebe máte své pověření?“

Pokud tu bylo vůbec něco, co by dokázalo vyvést banditu z rovnováhy, byla to právě taková otázka. Jak by u sebe mohl mít jakékoliv „pověření“? Nechápal ani, co přesně po něm chtějí. Ani tím se však nenechal zahnat do úzkých. Kdokoliv už se pustí do takových dobrodružství, musí mít mimořádné vlastnosti, a především naprostou chladnokrevnost. Té měl falešný výběrčí Centrální banky skutečně vrchovatě. Pokud jej nečekaná otázka vůbec nějak znervóznila, nedal na sobě nic znát a odpověděl co nejpřirozeněji:

„Božínku! To se rozumí samo sebou.“

Usoudil prostě, že ono „pověření“, které měl mít u sebe, bylo jistě nějakým lejstrem, jež úředníci Centrální banky u sebe obyčejně nosili. Prohledá-li blůzu výběrčího, za něhož se vydával, určitě jej najde.

„Podívám se,“ dodal klidně a usedaje na lavici, začal vyprazdňovat své kapsy.

Vyndal z nich četné papíry, dopisy, služební poznámky a jiné věci, všechno roztřepené a pomačkané, jak tomu bývá u listin, které u sebe dlouho nosíme. Předstíraje neobratnost dělníka, uvyklého spíše na hrubé práce, pomalu rozkládal jeden papír po druhém...

Již na třetí pokus našel ručně vyplněný dokument, jímž byl jmenovaný Baudruc pověřen úlohou výběrčího Centrální banky. Zřejmě to bylo ono důležité lejstro, ale z nesnází mu ani tak nepomohlo. Použít jméno napsané na průkazu nepřicházelo v úvahu, onoho Baudruca totiž pokladník pobočky S dobře znal, vždyť už se dříve velmi divil, že zásilku nepřijel vyzvednout právě on. Smělý bandita však téměř ihned přišel na to, jak si poradit, aniž by ztratil na své chladnokrevnosti. Využil chvilkové nepozornosti pokladníka, roztrhl úřední listinu na dva kusy a její horní půlku, obsahující jméno majitelovo, schoval mezi již prohlédnuté papíry. „Mám to ale smůlu!...“ vykřikl pak hlasem dopáleného člověka. „Svůj průkaz jsem sice našel, ale zůstala mi z něj jenom půlka.“

„Jenom půlka?...“ opakoval po něm pokladník.

„Ano, byl starý a opotřebovaný, protože jej stále nosím v kapse. Asi se roztrhl a já jsem tu druhou polovinu nechal hlupák doma.“

„Hm!...“ zabručel pokladník nespokojeně. Výběrčího se to na pohled dotklo.

„Nuže, už toho mám opravdu dost,“ prohlásil, vstal a zamířil ke dveřím.

„Poslali mě pro vaše peníze, kvůli tomu jsem přijel. Nechcete mi je vydat? Nevadí, nechte si je. Vyřiďte si to pak s ústředím sami. To už se mě netýká.“

Předstíraná lhostejnost mu v té chvíli pomohla víc než všechna potřebná lejstra, lhostejnost a také ona vyhrůžka, kterou na závěr vypustil jako šíp parthský. Jen žádné zbytečné opletačky, to je věčné přání všech úředníků na zemi.

„Moment!...“ zavolal ho zpět pokladník. „Ukažte mi ten svůj průkaz.“

„Tady je!“ odpověděl výběrčí a podal mu polovinu dokumentu, kde chybělo jméno pověřeného.

„Je tu podpis ředitele,“ zjistil s uspokojením pokladník.

Potom se konečně rozhodl.

„Tady máte ty peníze,“ řekl a podával mu zapečetěný balík. „Podepíšete mi laskavě převzetí?...“

Výběrčí do nabízeného formuláře naškrábal jakési smyšlené jméno a s mrzutým výrazem odcházel.

Výběrčí do nabízeného formuláře naškrábal jakési smyšlené jméno…

„Sbohem pánové!...“ řekl nevrlým hlasem, jako by byl uražen jejich podezřívavostí.

Hned jak byl venku, spěšně zamířil k vozu, vystoupil na sedátko a zmizel ve tmě.

Takovým způsobem tedy byla ona věhlasná loupež provedena.

Jak už víme, odhalena byla ještě téhož večera, což bylo jistě dříve, než sami lupiči předpokládali.

Pobočku uzamkli, personál svázali a kočího odstranili, právem tedy mohli být přesvědčení, že do druhé dne nebude mít o jejich zločinu nikdo ani potuchy. Očekávali, že jej s výkřikem úžasu odhalí až uklízeč, který ráno přijde zamést kanceláře, do té doby měla loupež zůstat utajena.

Věci se ale ve skutečnosti odehrály jinak.

Pan Lasone, onen kontrolor, který kolem páté hodiny telefonoval, aby ohlásil příjezd služebního vozu, byl znepokojen, že se vůz nevrací, a znovu zavolal do pobočky DK. Samozřejmě se nikam nedovolal, protože zloději, kteří si tou dobou zrovna rozdělovali kořist, pro jistotu vyvěsili sluchátko. V té chvíli se kontrolor spokojil s tím, že ze ztráty spojení vinil telefonní společnost. Protože se však vůz stále nevracel, pokusil se po nějaké době zavolat znovu. Ani tehdy se mu však nepodařilo do pobočky dovolat a telefonní úřad mu potvrdil, že pobočka neodpovídá. Kontrolor tedy pro jistotu poslal z ústředí sluhu, aby zjistil, co se na pobočce děje. Sluha se vrátil před půl sedmou a dozvěděli se od něj, že pobočka je uzavřena a zdá se úplně opuštěna.

Kontrolora velice překvapilo, že pan Buxton skončil v práci tak brzy, byl totiž právě konec měsíce, a to jsou zaměstnanci pod návalem povinností nuceni pracovat někdy až do devíti hodin. Příjezd sběrného vozu tedy očekával se vzrůstající netrpělivostí.

Čekal až do čtvrt na osm, kdy se k němu dostala informace, že vůz byl nalezen v jedné z temných uliček za Hyde Parkem. Objevil jej úředník, který se po práci vracel domů z ústředí. Znepokojen tím, že povoz Centrální banky parkuje v tak tmavé a opuštěné ulici, vystoupil na kozlík, otevřel dvířka do nákladního oddílu a při světle zápalky spatřil již studené tělo kočího. Zděšený utíkal pak zpět na ústředí, aby zburcoval poplach.

Telefony se okamžitě rozdrnčely všemi směry. Před osmou hodinou dorazila k opuštěnému vozu jednotka policie a další policisté přivolali zámečníka, aby otevřel dveře do pobočky DK, před níž už se tísnil dav zvědavců.

Čtenář už ví, jaký výjev se jim uvnitř naskytl.

Ihned se začalo s vyšetřováním. Naštěstí žádný ze svázaných úředníků nezemřel, ačkoli na tom opravdu nebyli o mnoho lépe! Než dorazila pomoc, leželi tři čtvrtě hodiny v mdlobách přidušeni roubíky, s vatou a hadry nacpanými do úst. Nebylo pochyb, že by opravdu zemřeli, pokud by v takovém stavu museli vydržet až do rána.

Když pak po ošetření nabyli opět vědomí, mohli však podat jen velmi neurčité svědectví.

Přepadlo je pět vousatých mužů v lehkých dlouhých převlečnících a cestovních pláštích, obecně zvaných ulstery, a byli sraženi k zemi. Dál už nic nevěděli.

O jejich upřímnosti nemohlo být pochyb. Už na počátku výslechu bylo skutečně objeveno pět plášťů, nápadně pohozených, jako by pachatelé po sobě chtěli zanechat stopu. Pláště pozorně prozkoumali nejlepší detektivové Scotland Yardu, ale o svých dřívějších majitelích nic dalšího nenapověděly. Vyrobeny byly z běžných tkanin a neměly na sobě ani značku krejčího či prodejce, což také vysvětlovalo, proč je pachatelé jen tak nechali na místě zločinu.

Stop tu mnoho nezůstalo a vyšetřovatelé se museli vzdát naděje, že se dozvědí něco dalšího. Marně svědky podrobili křížovému výslechu. Všichni vypovídali stejně a nebylo možné se od nich dozvědět něco víc.

Jako poslední svědek byl vyslechnut správce domu. Protože roleta pobočky byla stažena, museli pachatelé odejít vestibulem společným celému domu. Domovník je tedy musel zahlédnout.

Ten se ale dušoval, že nic neviděl. Musel dohlížet na celou řadu bytů a onoho dne nezpozoroval nic neobvyklého. Kdyby kolem něj zloději prošli, což bylo skutečně pravděpodobné, považoval by je za úředníky z pobočky.

I tak na něj ale stále naléhali, aby si na cokoliv podstatného vzpomněl. Nakonec tedy aspoň uvedl jména čtyř nájemníků, kteří vestibulem prošli zhruba v době loupeže nebo krátce po ní. Při vyšetřování se ale ukázalo, že oni čtyři nájemníci, lidé naprosto počestní, šli prostě k večeři.

Domovník se také zmínil o uhlířském pomocníkovi, který přišel kolem půl osmé s těžkým pytlem. Připadalo mu to zvláštní, neboť uhlí se obyčejně takhle pozdě nedodávalo. Uhlíř se ptal po jednom nájemníkovi z pátého poschodí, a to tak naléhavě, že domovník nakonec svolil, aby uhlí doručil, a ukázal mu postranní schodiště.

Pomocník tedy vyšel nahoru, ale za čtvrt hodiny už byl zase zpátky i se svým těžkým pytlem. Domovníkovi pak řekl, že si spletl adresu. Mluvil udýchaně, jako člověk, který právě zlezl pět poschodí s těžkým břemenem na zádech. Pak vyšel na ulici, naložil pytel do příručního vozíku, který stál u chodníku, a beze spěchu jej odtlačil pryč.

„Víte,“ ptal se vyšetřovatel, „z které firmy onen pomocník mohl být?“

Domovník odpověděl, že neví.

Detektiv si tento bod ponechal na pozdější vyšetřování a vyslechl nejprve ještě nájemníka z pátého poschodí. Ten mu potvrdil, že kolem osmé opravdu jakýsi muž zvonil u vedlejších dveří a říkal, že má dodat uhlí. Otevřela mu služka a ujistila ho, že to musí být nějaký omyl, načež onen muž bez dalšího naléhání odešel. Ve výpovědích svědků se však objevila jistá nesrovnalost, na rozdíl od domovníka totiž služka tvrdila, že muž žádný pytel neměl.

„Buď jej kukátkem služka neviděla, nebo jej pomocník nechal dole, než šel nahoru,“ říkal si detektiv. Toto vysvětlení se však ukázalo jako nedostačující, neboť v chodbě ke sklepům našel po chvíli hromádku uhlí. Domovník si byl jist, že tam předtím nebyla. Záhadný uhlířský pomocník určitě na tom místě vyprázdnil svůj pytel. Ale co v něm tedy odnesl? Domovník přece trval na tom, že pomocník odešel se stejně těžkým a naplněným pytlem, s jakým předtím přišel.

„S tím se teď nebudeme zdržovat,“ ukončil prudce vyšetřovatel úvahy o této nerozřešitelné záhadě. Bude se tomu věnovat dalšího dne.

Chtěl totiž nyní vyrazit po stopě, kterou pokládal za závažnější.

Mezi zaměstnanci pobočky stále chyběla výpověď toho nejdůležitějšího z nich, ředitele. Pan Lewis-Robert Buxton zmizel.

Úředníci neměli tušení kam. Věděli jen, že jeden klient byl krátce před pátou hodinou uveden k řediteli, který si za několik minut zavolal pokladníka Stora. Pokladník k němu odešel a již se neukázal. Několik okamžiků nato došlo k přepadení. Pokud se pana Buxtona týče, nikdo ho od té doby neviděl.

Co z toho vyplývalo, bylo nad slunce jasnější. Pětice lupičů v přestrojení musela mít skrytého komplice přímo na pobočce, a tímto spoluviníkem nemohl být nikdo jiný než samotný její ředitel.

… kde na ně čekal parník asi o dvou tisících tunách,

jehož komín chrlil hustý kouř.

Aniž by se tedy počkalo na výsledky podrobnějšího vyšetřování, byl proti Lewisu-Robertu Buxtonovi, šéfu agentury DK Centrální banky, ihned vydán zatykač, který jej obviňoval z krádeže a ze spoluúčasti na vraždě. Jeho popis, který na rozdíl od jeho spoluviníků dobře znali, byl pak telegraficky rozeslán na všechny strany. Dalo se předpokládat, že komplic dosud neopustil Anglii a bude brzy zatčen, buď v některém městě ve vnitrozemí, nebo některém přístavu, policie tak rychle dosáhne kýženého úspěchu, jímž se bude moci právem pyšnit.

S touto příjemnou vyhlídkou se vyšetřovatelé vrátili domů.

Téže noci, ve dvě hodiny ráno, vystoupila v Southamptonu z londýnského expresu pětice mužů. Někteří byli hladce oholeni, jiným rostl mohutný vous, zakrývající jejich snědý obličej. Z vozů vystupovali stejně, jako nastupovali, tedy každý zvlášť. Když si pak na nádraží vyzvedli několik balíků, zvláště jeden veliký a velmi těžký kufr, nechali se odvézt do vnitřního přístavu, kde na ně čekal parník asi o dvou tisících tunách, jehož komín chrlil hustý kouř.

Za odlivu, ve čtyři hodiny ráno, tedy ve chvíli, kdy v Southamptonu vše spalo a o zločinu v ulici Old Broad nikdo z místních neměl tušení, parník vyplul z přístavu, minul hráze a vyrazil na širé moře.

V odplutí mu nikdo nebránil. Proč by také kdokoliv podezíral počestnou loď, převážející zboží do přístavu Cotonou v Dahomey?

Parník si tedy klidně odplul i se svým zbožím, pěti cestujícími a jejich balíky i velikým kufrem, který si jeden z nich nechal uložit ve své kajutě. Policie si zatím užívala zaslouženého odpočinku po vyšetřování, které odložila na zítřek.

Vyšetřování sice pak pokračovalo dál, ale, jak každý ví, k ničemu nevedlo. Dny ubíhaly a totožnost pětice pachatelů zůstávala neznámá, stejně jako místo pobytu Lewise-Roberta Buxtona. Do neproniknutelného tajemství se nepodařilo vpustit ani ten nejmenší paprsek světla. Nepodařilo se ani zjistit, ke které firmě patřil uhlířský pomocník, jenž na nějaký čas upoutal pozornost policie. Po bezvýsledném pátrání nakonec aféra zapadla. Naše další vyprávění však poprvé poskytne ucelené rozluštění celé hádanky. Bude na čtenáři, aby rozhodl, zda by vůbec mohlo být ještě neočekávanější a podivnější.

II. KAPITOLA

Studijní cesta

Conakry, hlavní město francouzské Guiney asídlo náměstka guvernérova, je dnes velmi příjemnou metropolí, jejíž ulice se podobně jako vAmerice protínají vpravém úhlu ajsou povšechně označeny pouhým pořadovým číslem. Stojí na ostrově Tombo aod pevniny je odděleno úzkým průlivem, přes nějž vede most pro pěší, povozy ataky železnici, směřující přes Mamou aDabolu do Kankanu. Příjemné zdejší podnebí je vyhledáváno bělochy všech možných národností, obzvláště pak Francouzi aAngličany, kteří obývají hlavně předměstí Newtown.

Vdobě, kdy se odehrály popisované události, však Conakry zdaleka ještě nedosáhlo takového stupně rozkvětu abylo spíše jen větším městysem.

Onoho dne, 27. listopadu, se ve městě odehrávala slavnost. Obyvatelé byli přilákáni plakáty, které nechal guvernér Henri Valdonne vylepit na ulicích, avhoufech se ubírali knábřeží, aby uvítali významné cestující, jež měla přivézt loď Tonato, patřící společnosti Frayssinet. Osobnosti, které vzbudily takový zájem obyvatelstva, byly skutečně významné. Šlo osedm členů zvláštní parlamentní komise, pověřené francouzskou vládou ke studijní cestě do krajiny známé pod jménem Nigerské ohbí.

Ve skutečnosti ale nešlo onějaký náhlý popud předsedy ministerské rady pana Grandchampta apana Chazelle, ministra osad, aby tuto výpravu zorganizovali. Byli ktomu totiž vurčitém smyslu přinuceni tlakem sněmovny avěčnými dohady, které hraničily sobstrukcí.

Několik měsíců před tím se při rozpravě oafrické krajině, kterou měla zvláštní parlamentní výprava podle rozkazu prozkoumat, sněmovna rozdělila na dva stejně velké tábory, které do vzájemné zteče vedli dva nesmiřitelní vůdci. Jeden se jmenoval Barsac adruhý Baudrières.

První, statný, ba trochu iobtloustlý, nosil bohatý černý vous. Byl zfrancouzského jihu, zProvence, měl zvučný hlas, abyl nadaný, když už ne výmluvností, tak aspoň jistou výřečností. Šlo ocelkem veselého asympatického člověka.

Druhý pocházel zfrancouzského severu abudiž dovoleno říci, že jej představoval dlouhým, suchým tělem aprotáhlým obličejem se slabým knírkem, dodávajícím výraznosti jeho drobným rtům. Působil jako kantor aškarohlíd. Zatímco byl jeho soupeř společensky založený, on žil sám, uzavřený jako ohnivzdorná pokladna lakomcova. Oba zastávali post poslanců již několik volebních období, zaměřujíce se hlavně na otázku kolonií, takže je veřejnost považovala vtomto oboru za autority. Bylo ale skutečně zvláštní– akaždý si toho musel všimnout–, že je jejich trpělivé studium nakonec dovedlo ktak rozdílným závěrům. Shodli se opravdu jen zřídka. Když Barsac pojednával oněkteré otázce, mohli jste vsadit deset proti jedné, že Baudrières požádá oslovo, aby přednesl přesně opačný argument. Sněmovna pak byla obyčejně přinucena odhlasovat to, co si přálo ministerstvo pro správu kolonií.

Ale tentokráte Barsac ani Baudrières nemínili ustoupit ani ofous arozprava se táhla donekonečna. Začala tím, že první znich podal návrh zákona na vyčlenění pěti poslaneckých křesel pro zástupce Senegambie, Horní Guiney aFrancouzského Súdánu na západ od Nigeru, aaby bylo volební právo přiznáno všem bez rozdílu rasy.

Baudrières se ihned, jak bylo jeho zvykem, prudce vymezil proti Barsacovu návrhu aoba nesmiřitelní odpůrci se pak střídali vpředhazování vlastních argumentů.

Jeden se opíral onázor velkého počtu vojáků icivilistů, kteří voněch krajinách žili i obchodovali, alíčil černochy jako lidi, kteří dosáhli velmi pokročilého stupně civilizovanosti. Dodal, že zrušení otroctví nemá významu, pokud podrobené obyvatelstvo nezíská stejná práva jako jejich dobyvatelé. Při této příležitosti pronesl také veliká slova osvobodě, rovnosti abratrství, jimž sněmovna hlučně tleskala.

Druhý naopak tvrdil, že černoši jsou stále jen ubozí barbaři anení je možné brát za sobě rovné stejně jako se nemůžeme radit snemocným dítětem otom, jakého léku by mělo užívat. Dodal, že vkaždém případě není pro tak nebezpečný krok vhodná doba aže by bylo lepší spíš posílit okupační vojsko, protože okolnosti svědčí oriziku lokálních rozbrojů. Dovolával se stejně velikého počtu mínění vojenských icivilních znalců jako jeho protivník, požadoval navýšení počtu ozbrojenců anakonec svlasteneckým zápalem prohlásil, že území dobyté francouzskou krví je svaté amusí zůstat nedotčeno. Ion sklidil bouřlivý potlesk.

Ministr pro správu kolonií se nedokázal rozhodnout, ke kterému zřečníků by se měl přiklonit. Pravdu měla do jisté míry obě tvrzení. Černé obyvatelstvo ohbí Nigeru aSenegambie se skutečně začalo přizpůsobovat francouzské nadvládě, aučinilo pokrok ve vzdělání acivilizovanosti, dokonce ibezpečnost se tam rychle lepšila, nicméně stejně tak bylo pravdou, že současná situace hrozila nepříznivým vývojem. Došly zprávy ochaosu aloupeživých vpádech, města byla bez důvodu opuštěna svými obyvateli abyly tu také bez přehánění tajemné aspletité pověsti, které kolovaly stepí vokolí Nigeru. Mluvilo se vnich otom, že vdosud neprozkoumané části Afriky povstává jakási nezávislá mocnost.

Proto si každý zřečníků vysloužil potlesk, ikdyž vlastně slavil jen poloviční vítězství. Jejich vzájemná rozprava pokračovala až do chvíle, kdy jeden poslanec do všeobecné vřavy rozhorleně vykřikl:

„Když se nemůžeme shodnout, pojeďme se tam podívat!“

Pan Chazelle odpověděl, že tyto krajiny byly sice prozkoumány už několikrát, ale přesto je připraven podrobit se rozhodnutí sněmovny. Jestliže ta usoudí, že by byla expedice užitečná, svěří vedení výpravy tomu zčlenů sněmovny, kterého ona určí.

Návrh měl veliký úspěch. Ihned byl odhlasován aministr vyzván, aby zorganizoval výpravu, která by prozkoumala krajinu vohbí Nigeru apodala pak zprávu, na jejímž základě se poté sněmovna rozhodne odalších krocích.

Obtížnější bylo najít shodu při jmenování poslance, který se měl stát vůdcem výpravy. Barsac iBaudrières dvakrát obdrželi naprosto stejný počet hlasů.

Bylo však třeba rozhodnout.

„Hrome! Tak je jmenujte oba dva!“ vykřikl jeden ztěch vtipálků, kteří nescházejí nažádném francouzském shromáždění.

Tento nápad byl sněmovnou přijat snadšením, neboť se tak mohla na několik měsíců úplně vyhnout jakémukoliv jednání okoloniích. Barsac sBaudrièresem byli jmenováni do čela výpravy aotom, kdo bude druhému nadřízeným, rozhodl nakonec věk. Po zjištění dat toto privilegium připadlo Barsacovi, který byl otři dny starší. Baudrières se tedy musel spokojit srolí pomocníka, čímž byl na nejvyšší stupeň zarmoucen.

Knim pak vláda připojila ještě několik dalších osob, sice méně věhlasných, ale určitě lépe kvalifikovaných, takže při příjezdu do Conakry měla expedice celkem sedm členů, počítaje vto již jmenované: Barsaca aBaudrièrese.

Mezi ostatními bylo možné spatřit doktora Châtonnaye, velikána věhlasem idvoumetrovou postavou. Ačkoliv mu nebylo ještě padesát, lemovaly mu veselý obličej kadeře bílé jako sníh apod nosem rašil rozcuchaný knír téže barvy. Tento doktor Châtonnay byl výtečný člověk, citlivý aveselý, při každé příležitosti vybuchující smíchem jako natlakovaný parní kotel.

Dále tu byl pan Isidor Tassin, dopisující člen Zeměpisné společnosti, suchý abřitký člověk, kterého zajímal výhradně zeměpis.

Ostatní tři členové výpravy, pánové Poncin, Quirieu aHeyrieux, patřili mezi úředníky různých ministerstev anebudili žádnou pozornost. Bez jakékoliv zvláštnosti to byli lidé jako kdokoli jiný.

Kolem této oficiální skupiny se velmi úslužně točil ještě osmý cestovatel. Byl to blondýn energického arozhodného vzhledu jménem Amédée Florence, který pracoval jako reportér velkého deníku Expansion Française.

Takové tedy bylo složení výpravy, která 27. listopadu vystoupila zlodi Tonatu vpřístavu Conakry.

Jejich příjezd samozřejmě vyvolal značný rozruch, jak to bývá vždy, když jde očleny vládního aparátu. Ajako vždy při takových příležitostech, nestačí kuvítaní jen pozdrav avřelý stisk ruky. Vždy je třeba pronést nějaká ta památná slova, byť je na první pohled zřejmé, co opodobných obřadnostech soudí posluchači.

Guvernér Valdonne spředními zaměstnanci svého úřadu učinili starému zvyku zadost aslavnostně přišli uvítat významné návštěvníky, kteří sice nepřicházeli zjiného světa, ale přece jen ze zaoceánské dálky. Je mu však třeba přičíst kdobru, že byl stručný ajeho uvítací proslov krátký. Pak hned přešel kvzájemnému představování.

Barsac, který mu odpověděl jako vůdce výpravy, se ujal slova:

„Pane guvernére, pánové,“ pronesl uznale sjižním přízvukem aodkašlal si, aby projasnil svůj hlas, „já sám imí kolegové jsme hluboce dojati slovy, jež jsme právě slyšeli. Srdečnost vašeho přijetí je pro nás příznivým znamením na začátku výpravy aobtíží, které nehodláme nijak nafukovat. Víme, že šlechetná správa této metropole byla vždy kruce smělým průzkumníkům, kteří za takového nebezpečí putovali okolní krajinou. Nyní se konečně těší francouzskému míru, připustíte-li tento okázalý výraz, vypůjčený od našich předků Římanů. Na prahu krásného města Conakry, obklopeni řadami svých krajanů, proto máme pocit, jako bychom Francii vůbec neopustili. Anevzdálíme se jí ani na cestě do vnitrozemí, neboť pracovité obyvatelstvo těchto krajin tvoří od nynějška občané jediné Francie, zvětšené astále se rozrůstající. Apřejeme si, aby zdejší občané pokládali naši návštěvu jen za důkaz bdělé starostlivosti Francie ajejích úřadů. Kéž naše přítomnost vzbudí, je-li to vůbec možné, ještě větší lásku knaší společné vlasti aještě větší oddanost republice!“

Pan guvernér Valdonne dal, jak je zvykem, znamení ke„spontánnímu“ potlesku, zatím co Barsac udělal krok vzad aBaudrières naopak vpřed.

Po nekonečných poradách vministrově kabinetu bylo rozhodnuto, že Baudrières nebude jen druhým vůdcem výpravy, nýbrž také zástupcem ministra pro správu kolonií. Ztoho podle všeho vyplývalo– tajemná moci slov! –, že ujme-li se slova při úředním obřadu Barsac, Baudrières promluví ihned po něm. Tak tedy byl vyřešen palčivý problém ješitnosti.

„Pane guvernére, pánové,“ začal Baudrières apřerušil potlesk, jímž byla odměněna slova jeho předchůdce, „souhlasím zcela svýmluvnými slovy svého vynikajícího kolegy apřítele. Jak znamenitě řekl, každý znás si je plně vědom obtíží anebezpečenství, jimž může naše výzkumná výprava čelit. Tyto nesnáze překonáme, jak nejlépe budeme moci. Nebezpečí nás však nemůže znepokojovat, protože se mezi ně anás vloží francouzské bodáky. Budiž mi tedy dovoleno, abych hned při svém prvním kroku na africké půdě poslal srdečný pozdrav vojenskému oddílu, který nás ochrání před veškerým nebezpečím. Anepochybujte, pánové, že pozdrav tomuto malému oddílu platí zároveň celé armádě. Vím dobře, že vprostém pěšákovi je síla každé armády. Opakuji proto, že zdravím armádu. Vždyť armáda, tak drahá všem francouzským srdcím, podpoří ináš úkol, jak tomu bylo už tak často při jiných příležitostech! Ta armáda, která chrání prestiž vlasti aposiluje slávu republiky!“

Znovu se rozbouřil potlesk, právě tak udržovaný aspontánní jako první. Pak se výprava vydala na cestu do rezidence, kde měli být hlavní členové po tři dny ubytováni, aby mohli věnovat čas posledním nutným přípravám expedice.

Plán výpravy byl značně rozsáhlý. Krajina, jíž se týkal návrh Barsacova zákona, má přes milion pět set tisíc čtverečných kilometrů. To je téměř trojnásobek rozlohy Francie. Nebylo vlidských silách, aby prošli všechna důležitá místa na této ohromné rozloze, snažili se tedy alespoň vypracovat trasu cesty dostatečně rozmanitou, aby jejich zpráva pak mohla budit dojem pravého obrazu skutečnosti. Vyměřená trasa se tedy táhla vdélce přes dva tisíce pět set kilometrů pro první skupinu výpravy atéměř tři tisíce pět set pro druhou. Nezbývalo jim totiž než své síly rozdělit, aby pokryli co možná největší plochu krajiny. ZConakry mělo se jít nejprve do Kankanu, přes Uasu, Timbo aKurusu, stanici nedaleko pramenu Nigeru.

ZConakry přes Kankan do Sikassa odjedou členové výpravy společně. VSikassu, které je vzdáleno jedenáct set kilometrů od pobřeží, se pak expedice rozdělí na dvě skupiny. Jedna, pod vedením Baudrièresovým, měla dál pokračovat na jih apřes Bouaké zamířit do Grand Bassamu na pobřeží Slonoviny. Skupina vedená Barsacem se na rozdíl od nich měla vydat přes Ouagadougou kměstu Say na březích Nigeru. Teprve zde změní svůj směr kjihu apřes Banikuaru se dostane do přístavu Cotonou vDahome.

Pokud počítali soklikami anevyhnutelnými zpožděními, odhadovali, že první skupině cesta potrvá nejméně osm měsíců adruhé pak deset až dvanáct měsíců. Vyrazí-li společně 1.prosince zConakry, měl by Baudrières dorazit do Velikého Basamu nejdříve před 1. srpnem aBarsac dosáhnout Cotonou před 1. říjnem.

Šlo tedy odlouhou cestu. Pan Isidor Tassin však nemohl příliš doufat, že by se mu podařilo učinit nějaký nový zeměpisný objev. Jeho účast na expedici byla vůbec těžko odůvodnitelná, protože šance, že vohbí Nigeru narazí na nějaký zeměpisný objev, se rovnala naději na znovuobjevení Ameriky. Ale pan Tassin nebyl náročný. Na Zemi už neprobádaných míst mnoho nezůstalo, byl tedy připraven, že se spokojí smálem.

Abylo to od něj moudré, že krotil svou ctižádost. Ohbí Nigeru už dávno přestalo být tou neznámou divočinou. Od té doby, kdy oblast jako první prozkoumal německý doktor Barth vletech 1853 a1854, následovalo jeho kroky mnoho dalších odvážlivců. Vroce 1887 to byl námořní poručík Caron aúspěšná výprava kapitána Bingera, vroce 1889 námořní poručík Jaime, vroce 1890 doktor Crosat, vroce 1891 kapitán Nonteil. Vroce 1893 a1894 zde zahynuli poručík Aube aplukovník Bonnier, vtéže době dobyl poručík Boiteux svelitelem Joffrem Timbuktu. Vroce 1894 a1895 probádali nigerské kraje kapitán Tontée aporučík Targe, vroce 1896 námořní poručík Hourst avroce 1898 byla vypravena expedice, za které se plukovník Audéout zmocnil francouzského Konga. Od té doby už se západnímu Súdánu nedalo říkat „divoký“. Průzkumníky adobyvatele následovala civilní správa aúřady, které na území zajistily francouzskou nadvládu.

… obklopení řadami svých krajanů, proto máme pocit, jako bychom

Francii nikdy neopustili.

Vdobě zvláštní parlamentní výpravy nebyla sice zdejší krajina prostá rizik, ale byla bezpečnější než vminulosti. Dalo se tedy předpokládat, že výprava proběhne bez nehod aže půjde spíš ovycházku mezi klidné národy, jež Barsac považoval za zralé kzapojení do politiky.

Odjezd byl stanoven na 1. prosince. Den před odjezdem, 30.listopadu, se členové výpravy měli naposledy shromáždit uguvernérovy tabule při oficiálním obědu. Tam, jak je zvykem, měly být proneseny přípitky snutným doprovodem národní hymny apřání úspěchu výpravě květší slávě republiky.

Onoho dne se Barsac, unaven chozením po Conakry pod ohnivým sluncem, vrátil do svého pokoje. Ovíval se blaženě avyčkával, až přijde hodina, kdy si bude muset obléct frak, bez něhož se žádný významný úředník nemůže obejít. Aprávě vtu chvíli mu guvernérův zřízenec přišel oznámit, že si sním přejí mluvit nějací dva lidé.

„Kdo je to?“ otázal se Barsac.

Zřízenec posunkem naznačil, že nemá tušení.

„Jakýsi pán apaní,“ řekl prostě.

„Místní?“

„To bych neřekl,“ odpověděl zřízenec, „Pán je veliký ana kokosu nemá ani štětinu...“

„Na kokosu?...“

„Tak tady říkáme někomu, kdo je holohlavý. Zato licousy má jako koudel aoči jako ryba.“

„Vy máte ale výrazy!...“ řekl Barsac. „Apaní?“

„Paní?“

„Ano. Jaká je?... Mladá?“

„Dost.“

„Hezká?“