Jules Verne

MILIONÁŘ

NA CESTÁCH

PODIVUHODNÁ PUTOVÁNÍ

SVAZEK 43

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Překlad: Vítězslav Unzeitig

Ilustrace: Léon Benett

Obálka © Jiří Miňovský – ARBE, 2022

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2024

https://twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

TBI 978-80-277-4609-5 (ePub)

ISBN 978-80-277-4610-1 (mobi)

Jules Verne

MILIONÁŘ

NA CESTÁCH

Obsah

I. KAPITOLA

II. KAPITOLA

III. KAPITOLA

IV. KAPITOLA

V. KAPITOLA

VI. KAPITOLA

VII. KAPITOLA

VIII. KAPITOLA

IX. KAPITOLA

X. KAPITOLA

XI. KAPITOLA

XII. KAPITOLA

XIII. KAPITOLA

XIV. KAPITOLA

XV. KAPITOLA

XVI. KAPITOLA

I. KAPITOLA

v níž se představuje

hlavní postava tohoto příběhu

Když oba vystoupili na nádraží v Cette, na cestě z Paříže ke Středozemnímu moři, obrátil se Marcel Lornans k Jeanu Taconnatovi a zeptal se: „Co budeme dělat, než připluje poštovní loď?“

„Nic,“ odpověděl Jean Taconnat.

„Pokud uvěříme Cestovnímu průvodci, je Cette zvláštní město, ačkoliv není příliš staré. Vzniklo kolem přístavu, u výběžku Languedockého průplavu, vybudovaného Ludvíkem XIV.“

„To bylo možná nejužitečnější, co Ludvík XIV. udělal za dobu celého svého panování!“ poznamenal Jean Taconnat. „Veliký král nepochybně předvídal, že vstoupíme na loď právě dnes, 27. dubna 1885.“

„Buď přeci vážný, Jeane, zdá se mi rozumné prohlédnout si Cette, protože jsme v Cette – její přístav, průplavy, přímořské nádraží, dvanáct kilometrů dlouhé nábřeží, promenádu...“

„Už jsi skončil, Marceli, s citováním Joanna?“

„Město,“ pokračoval Marcel Lornans, „které by mohlo být Benátkami...“

„A které se spokojilo s tím, že je malou Marseille!“ odsekl Jean Taconnat.

Co mohli za dvě hodiny zhlédnout

z tohoto stále rostoucího města?

„Jak říkáš, Jeane, je konkurentem nádherného provensálského města a po něm prvním volným přístavem Středozemního moře, který vyváží víno, sůl, pálenku, olej, chemické výrobky...“

„A který dováží,“ poznamenal Jean Taconnat a odvrátil při tom hlavu, „vrtáky jako jsi ty.“

„Také surové kůže, vlnu, mouku, ovoce, tresky, dříví, kovy...“

„Dost... dost!“ zvolal mladý muž, který chtěl utéct tomuto vodopádu poučení, hrnoucímu se z úst jeho přítele.

„To máme celkem 273 000 tun dovozu a 235 000 tun vývozu,“ pokračoval neúprosný Marcel Lornans, „nemluvě o jeho dílnách na nakládání ančoviček a sardinek; o dílnách na zpracování soli, které vyprodukují ročně dvanáct až čtrnáct tisíc tun; o významném bednářství, kde je zaměstnáno dva tisíce dělníků, kteří vyrobí dvě stě tisíc sudů...“

„Kéž bys byl do nich dvěstětisíckrát zavřen, můj mnohomluvný příteli. Upřímně řečeno, Marceli, jak by mohly tyto všechny průmyslové a obchodní úspěchy zajímat dva chlapíky, mířící do Oranu, aby vstoupili do 7. pluku afrických střelců?“

„Cestou je všechno zajímavé, i kdyby to vlastně zajímavé nebylo,“ tvrdil Marcel Lornans.

„Je v Cette dost bavlny, abychom si mohli zacpat uši?“

„Zeptáme se na to při procházce.“

„Argélès vypluje již za dvě hodiny,“ poznamenal Jean Taconnat, „a podle mého názoru by bylo lepší vyrazit směrem k lodi!“

Možná, že měl pravdu. Co mohli za dvě hodiny zhlédnout z tohoto stále rostoucího města? Mohli by se vydat k rybníku Thau blízko průlivu, kde by museli překonat vápencovou horu, stojící osaměle mezi rybníkem a mořem, a mohli zhlédnout St. Claire, na jehož úbočí se město rozkládá. Toto hlavní námořní město na jihozápadě je spojené s oceánem jižním průplavem s vnitrozemím Beaucairským průplavem a se srdcem Francie železnicí přes Bordeaux.

Na severu se rýsuje v podobě trojúhelníku nové nábřeží,

do kterého ústí průplav.

Nicméně už Marcel Lornans nenaléhal a poslušně následoval Jeana Taconnata, před kterým nosič tlačil vozík se zavazadly.

U nábřeží byli za malou chvíli. Cestující z vlaku, mající stejný cíl cesty jako oba mladí muži, už tam byli shromážděni. Množství zvědavců, které vždy přitahuje loď chystající se k odplutí, již také čekalo na nábřeží.

Cette mělo pravidelné spojení poštovními loděmi s Alžírem, Oranem, Marseille, Nice, Janovem či Barcelonou. Zdá se nám, že cestující volí nejlépe, když dají přednost plavbě, podporované ochranou španělského pobřeží a Baleárského souostroví v západním Středozemním moři. Asi padesát jich ten den hodlalo vstoupit na Argélès, malou loď o váze osm až devět set tun, poskytující veškerou nutnou bezpečnost pod velením kapitána Bugaracha.

Argélès, který zažehl své první ohně a jehož komín chrlil kotouče černého dýmu, kotvil u Frontignanské hráze na východě. Na severu se rýsuje v podobě trojúhelníku nové nábřeží, do kterého ústí průplav. Naproti je zřízena kruhovitá hráz, chránící přístav a hráz St. Louise. Prostor mezi touto hrází a Frontignanskou hrází poskytuje velmi dobrý průchod do starého nábřeží přístavu.

Z této hráze vstupovali cestující na Argélès, zatímco kapitán Bugarach osobně dohlížel na skládání balíků na palubě. Zaplněné podpalubí už neposkytovalo žádné místečko se svým nákladem uhlí, dříví, oleje, nasoleného masa a vín z Cette.

Několik starých námořníků s tvářemi ošlehanými vichřicemi, očima svítícíma pod hustými, štětinatými řasami, s ušima s velkými, červenými boltci, houpající se v kolenou, jako by byli zmítáni neustálým kymácením, hovořilo a pokuřovalo ze svých dýmek. Co říkali, mohlo být uklidňující pro cestující, kteří se třiceti až třicetišestihodinové plavby obávali.

„Krásná pohoda,“ řekl jeden.

„Severovýchodní vítr, který podle všeho vydrží,“ připojil druhý.

„Kolem Baleár je asi hezky chladno,“ soudil třetí a vyklepával popel z vyhaslé dýmky.

„S větrem v zádech urazí Argélès snadno jedenáct uzlů za hodinu,“ řekl lodivod, který právě přišel zaujmout místo na palubě poštovní lodi. „Ostatně, za velení kapitána Bugaracha se není čeho obávat. Má příznivý vítr, který bude vlát do plachet.“

Tito mořští vlci velmi uklidňovali. Znáte ale námořnické přísloví: Kdo chce lhát, potřebuje jen mluvit o počasí?

Oba mladí muži věnovali těmto pranostikám jen malou pozornost a vůbec se nestarali o situaci na moři ani o možné příhody během plavby. Zato většina cestujících byla méně lhostejná, některým totiž přebíhal mráz po zádech ještě dřív, než vkročili na loď.

Mezi těmito upozornil Jean Taconnat Marcela Lornanse na rodinu, která se nepochybně poprvé chystala na cestu tímto parníkem. Tvořily ji tři osoby – otec, matka a syn. Otec byl středně vysoký, zavalitý pětapadesátník s úřednickou tváří, měl hnědé kotlety a nízké čelo. Oblečený byl do oděvu ze silného, kostkovaného sukna, na šedivějící hlavě měl čepici až po uši, v jedné ruce deštník, v druhé pruhovanou cestovní pokrývku, svinutou a sepnutou dvojitým koženým řemenem.

Manželce bylo kolem padesátky a měla před svým mužem tu přednost, že ho převyšovala o několik centimetrů, byla to vysoká a hubená žena s pyšným výrazem v nažloutlých tvářích, s černými vlasy, ústy přísně sevřenými. Celá její postava byla zahalená do hnědého, vlněného pláště se světle šedou kožešinou. Taška s ocelovým kováním jí visela na pravé ruce a rukávník z nepravé kuniny svírala v levé ruce.

Syn byl skoro mladý muž, který nabyl plnoletosti asi před šesti měsíci. Lhostejně se díval kolem sebe, měl nevýrazné oči, na kterých mu seděl skřipec pro krátkozraké, plavý knír, začínající mu právě pučet, a špatné držení těla. Ačkoliv se učil dobrým způsobům, byl to slaboch a jeho dlouhý krk, spolu s ostatními vlastnostmi, značil vrozenou omezenost.

Taková byla tato rodina obyčejných měšťanů. Žili asi z 12 tisíc franků renty, které získali z dědictví, a přitom nedělali nic pro to, aby ji zvýšili, a tím méně, aby ji snížili. Pocházeli z Perpignanu, kde obývali starý dům na Popinière, vedoucí podél řeky Têt. Když je ohlašovali v jednom ze salonů prefektury nebo obecní pokladny, dělo se tak pod jmény: pan a paní Désirandellovi a pan Agathokles Désirandelle.

Když rodina dorazila na nábřeží k můstku, který umožňoval vstup na Argélès, zastavila se. Vstoupí ihned na loď, nebo vyčká, až bude čas k odjezdu?

„Přišli jsme příliš brzy, pane Désirandelle,“ zabručela paní, „a vy vždycky...“

„Jako vždycky vyčítáte, paní Désirandellová!“ odpověděl její muž stejným tónem.

Tento pár se vždy oslovoval „pane“ a „paní“, na veřejnosti i v soukromí, a myslel si, že je to neobyčejně distingované.

„Pojďme na loď,“ navrhl pan Désirandelle.

„O hodinu dříve,“ zvolala paní Désirandellová, „pobudeme-li třicet hodin na této lodi, která se kolébá jako houpačka.“

Skutečně, ačkoliv bylo moře klidné, Argélès se lehce kymácel, což vznikalo od jistého vlnění, od kterého jen částečně chránila pět set metrů dlouhá hráz.

„Bojíme-li se mořské nemoci už v přístavu,“ poznamenal pan Désirandelle, „bylo by lepší tuto cestu nepodniknout!“

„Copak myslíte, pane Désirandelle, že bych svolila, kdyby nešlo o Agathokla?“

„Dobrá, protože je rozhodnuto...“

„To není důvod, abychom nastoupili na loď tak brzy.“

„Musíme si však uložit svá zavazadla, obsadit kajutu, vybrat si místo v jídelně, jak mi radil Dardentor...“

„Víte přeci,“ odsekla dáma suše, „že váš Dardentor ještě nepřišel.“ Natáhla se, aby rozšířila své zorné pole na Frontignanské hrázi, ale pana Dardentora nikde nespatřila.

„Ech,“ zvolal pan Désirandelle, „víte, že nikdy nejedná jinak! Uvidíme jej na poslední chvíli! Náš přítel Dardentor vždycky riskuje, že se odjede bez něho.“

„Kdyby se něco takového stalo...!“ zvolala paní Désirandellová.

„Nebylo by to poprvé!“

„Proč tedy opustil hotel před námi?“

„Chtěl navštívit bednáře Pigorina, jednoho ze svých přátel, a slíbil, že nás dohoní na lodi. Jakmile přijde, vstoupí na loď a vsadím se, že se nebude na nábřeží nudit.“

„Ale nepřišel...“

„Přijde brzy,“ namítl pan Désirandelle a zamířil rozhodným krokem k můstku.

„Co si o tom myslíš, Agathokle?“ obrátila se paní Désirandellová k synovi.

Agathokles o tom nesoudil nic z toho důvodu, že nikdy o ničem nepřemýšlel, ať to bylo cokoliv. Proč by se zajímal o tento obchodní ruch, o dopravu zboží, nalodění cestujících, o shon na palubě, který vždy předchází odplutí poštovní lodi? Podniknutí námořní cesty, zhlédnutí nové země by v něm neprobudilo žádnou zvědavost, instinktivní vzrušení tak přirozené u mladých lidí jeho věku. Lhostejný ke všemu, apatický, bez fantazie, nechával sebou zcela vládnout. Otec mu řekl: „Pojedeme do Oranu,“ a on odpověděl: „Ach!“ Matka mu řekla: „Pan Dardentor slíbil, že nás bude provázet,“ a on odpověděl: „Ach!“ Oba mu řekli: „Pobudeme několik týdnů u paní Elissanové a její dcery, kterou jsi viděl na jejich poslední cestě do Perpignanu,“ a on odpověděl: „Ach!“ Toto citoslovce obyčejně slouží k vyjádření radosti či bolesti nebo podivu, soustrasti, netrpělivosti. Není snadné říci, co znamenalo v případě Agathokla.

Když se ho matka zeptala, co si myslí o tom, zda mají už vstoupit na loď, nebo zůstat na nábřeží, neřekl nic, jen následoval otce, a paní Désirandellová šla odevzdaně za nimi.

Oba mladí muži již byli pěkně usazeni na vrchní palubě poštovní lodi. Celý ten shon je srdečně bavil. Příchod toho nebo onoho spolucestujícího vzbudil v jejich mysli tu či onu úvahu podle vzezření jednotlivců. Hodina vyplutí se rychle blížila. Hvizd parní píšťaly prorážel vzduchem. Stále více dýmu kroužilo nad ústím hlavního komínu, stojícího blízko hlavního stěžně.

Cestující lodi Argélès byli většinou samí Francouzi, cestující do Alžíru, vojáci, jedoucí ke svému pluku nebo praporu, několik Arabů a několik Maročanů, mířících do Oranu. Sotva cestující vkročili na palubu, zamířili do části vyhrazené druhé třídě. Na zádi se shromažďovali cestující první třídy, kterým byla vyhrazena vrchní paluba, pod níž se nacházel salon a jídelna, kam se dostávalo světlo elegantním oknem. Do kajut na přídi proudilo světlo okny s čočkovitými skly. Argélès zřejmě neposkytoval ani přepych ani pohodlí jako transatlantické lodi společnosti Messageries maritimes. Parníky, plující z Marseille do Alžíru, mají větší nosnost, větší rychlost a jsou lépe zařízeny. Je však namístě být vybíravý, jde-li o krátkou plavbu? Skutečně, na této trase z Cette do Oranu, kde se cestovalo za nižší jízdné, nescházeli ani cestující ani náklad.

Pokud bylo ten den na přídi asi šedesát cestujících, na zádi nebylo cestujících víc než dvacet až třicet. Jeden z námořníků odzvonil na lodi právě půl třetí. Za půl hodiny zvedne Argélès kotvy. Při odjezdu poštovních lodí není nikdy mnoho opozdilců.

Když Désirandellova rodina vstoupila na loď, pospíšila si ke dvoukřídlým dveřím do jídelny.

„Loď se už otřásá!“ poznamenala Agathoklova matka.

Otec jí na to nic neodpověděl. Staral se pouze o zabrání kajuty se třemi postelemi a tří míst u stolu v jídelně blízko kuchyně. Tam začínají kolovat mísy, takže je možné vybrat si nejlepší kousky a není třeba se omezovat na zbytky po jiných.

Kajuta, kterou vybral, měla číslo 19. Nacházela se na pravé straně lodi na zádi a byla jednou z těch, které byly nejblíž středu, kde jsou kymácivé pohyby nejméně citelné. Ty se pociťují stejně na přídi jako na zádi a jsou stejně nepříjemné těm cestujícím, kteří nedovedou ocenit půvab těchto kolébavých pohybů.

Když byla kajuta obsazena a zavazadla složena, vrátil se pan Désirandelle s Agathoklem do jídelny. Protože kuchyně byla na levé straně lodi, zamířil tam, aby označil svým jménem tři místa, která si vybral na konci stolu.

Na konci stolu již seděl jeden cestující, zatímco šéfkuchař a jeho pomocníci chystali příbory pro oběd na pátou hodinu.

Zmíněný cestující vložil svoji navštívenku do záhybů ubrousku na příboru s monogramem lodi Argélès. Nepochybně z obavy, aby ho některý cestující nepřipravil o toto dobré místo, zůstane sedět u svého příboru až do vyplutí lodi.

Pan Désirandelle na něj vrhl úkosem pohled, a když míjel neznámého, mohl přečíst dvě slova, stojící na navštívence: Eustache Oriental. Pak označil tři místa naproti této osobě, opustil v synově doprovodu jídelnu a vystoupil na horní palubu.

Do vyplutí scházelo ještě dvanáct minut a cestující, kteří se opozdili na Frontignanské hrázi, zaslechli poslední zahvízdání. Kapitán Bugarach přecházel po můstku. Z kastelu[1] na přídi dohlížel první důstojník Argèlèsu na přípravy k odplutí.

Pan Désirandelle cítil, že jeho neklid vzrůstá, a opakoval netrpělivým hlasem: „On nejde! Proč má zpoždění? Co asi dělá? Ví přece, že se vypluje přesně ve tři hodiny! Opozdí se! Agathokle!“

„Copak?“ odpověděl nemotorně Désirandellův syn a nevypadal u toho, že by věděl, proč se jeho otec tak rozčiluje.

„Nevidíš pana Dardentora?“

„Nepřišel?“

„Ne, nepřišel! Na co teď myslíš?“

Agathokles nemyslel na nic.

Pan Désirandelle přecházel po horní palubě z jednoho konce na druhý a rozhlížel se po Frontignanské hrázi i po nábřeží. Skutečně, opozdilec se mohl objevit z této strany a člun by ho mohl několika tahy vesel dopravit k poštovní lodi.

Nikoho však neviděl!

„Co řekne paní Désirandellová!“ zvolal pan Désirandelle v zoufalství. „Ona, která se tak stará o jeho zájmy! Nebude-li tady Dardentor do pěti minut, co pak?“

Marcel Lornans a Jean Taconnat se bavili zoufalstvím tohoto muže. Bylo zřejmé, že se kotvy Argèlèsu brzy zvednou, nebude-li kapitán upozorněn a nepovolí-li obvyklou čtvrthodinku z milosti – to se však nestává, jde-li o odplutí poštovní lodi – vypluje se bez pana Dardentora. Ostatně vysoké napětí páry již rozechvívalo kotly, bílé obláčky unikaly odváděcí rourou a poštovní loď narážela na ochranné balíky, zatímco strojník uváděl pomalu do pohybu stroj a zkoumal činnost šroubu.

Vtom se na horní palubě objevila paní Désirandellová. Sušší než obyčejně a bledší než kdy jindy, zůstala by ve své kajutě po celou plavbu, kdyby i ona nebyla neklidná. Předvídala, že pan Dardentor asi není na palubě, a proto chtěla i přes svoji slabost požádat kapitána Bugaracha, aby na opozdilého cestujícího počkal.

„Co teď?“ řekla svému muži.

„Není tady,“ odpověděl jí.

„Nemůžeme odplout, než Dardentor...“

„Nicméně...“

„Běžte promluvit s kapitánem, pane Désirandelle! Vidíte přece, že nemám sílu, abych k němu vystoupila!“

Kapitán Bugarach, který všechno viděl a vydával rozkazy na příď i na záď, se zdál být málo přístupný. Vedle něho na můstku stál kormidelník, ruku měl na držadle kola a čekal na povel, aby uvedl v činnost táhla kormidla. Nebyla to chvíle vhodná k dotazu, a přece na vybídnutí paní Désirandellové vylezl pan Désirandelle namáhavě po železném žebříku a zachytil se zábradlí můstku.

Marcel Lornans a Jean Taconnat

se bavili zoufalstvím tohoto muže.

„Kapitáne...“ řekl.

„Co chcete?“ odsekl kapitán.

„Hodláte odplout?“

„Přesně ve tři hodiny, a zbývá už jenom minuta.“

„Ale my máme společníka, který se opozdil...“

„Tím hůř pro něj.“

„Nemohl byste chvíli počkat?“

„Ani vteřinu.“

„Ale jde o pana Dardentora!“

Když vyslovil toto jméno, měl pan Désirandelle bezpečně za to, že kapitán Bugarach smekne a pak se ukloní.

„O koho? Dardentor? Neznám ho!“

„Pan Clovis Dardentor z Perpignanu.“

„Nebude-li zde pan Clovis Dardentor z Perpignanu za čtyřicet vteřin, odpluje Argélès bez pana Clovise Dardentora. Uvolnit lano na přídi!“

Pan Désirandelle se spíš zřítil, než sestoupil po žebříku a potácel se na horní palubu.

„Vypluje se?“ zvolala paní Désirandellová, jejíž bledá tvář na několik okamžiků zčervenala hněvem.

„Kapitán je neoblomný! Nechtěl nic slyšet a nechce čekat!“

„Okamžitě vystupme!“

„Paní Désirandellová, to je nemožné! Naše zavazadla jsou v podpalubí.“

„Vystupme, říkám vám!“

„Naše místa jsou zaplacená!“

Při pomyšlení, že by pozbyli trojnásobné jízdné z Cette do Oranu, paní Désirandellová zkrotla.

„Co chcete?“ odsekl kapitán.

„Bodrá dáma se vzdává!“ řekl Jean Taconnat.

„Ano, vzdává se!“ přitakal souhlasně Marcel Lornans.

Skutečně se vzdávala, ale ne bez zbytečných výčitek.

„Ach, tento Dardentor... je nenapravitelný! Nikdy není tam, kde má být! Místo toho, aby šel rovnou na loď, proč šel za Pigorinem? A... tam dole... v Oranu... co budeme dělat bez něho?“

„Počkáme na něj u paní Elissanové,“ odpověděl pan Désirandelle, „a dohoní nás nejbližší poštovní lodí, i kdyby na ni měl nasednout v Marseille.“

„Ten Dardentor, ten Dardentor!“ opakovala paní Désirandellová, jejíž bledost při prvních záchvěvech Argèlèsu ještě vzrostla. „Ach, kdyby tu nešlo o našeho syna, o štěstí a Agathoklovu budoucnost!“

Zaměstnávaly však budoucnost a štěstí v této chvíli toho pasivního chlapce? Nebylo namístě se tak domnívat, kdybyste jej viděli lhostejného k neklidu svého otce a matky.

Pokud se týkalo paní Désirandellové, zůstala jí jen síla, přerušovaná vzdycháním: „Moje kajuta! Moje kajuta!“

Můstek, po kterém se vstupovalo na loď, byl stažen na nábřeží několika pomocnými námořníky. Krátce potom se poštovní loď poněkud odchýlila přídí a zamířila k průchodu. Šroub pracoval lehce a způsoboval kolem přístavu bělavý vír. Parní píšťala ostře hvízdala, aby si pojistila průchod pro případ, že by venku byla nějaká loď.

Naposledy přelétl pan Désirandelle zoufalým pohledem lidi, přítomné při vyplutí poštovní lodi, a potom až na konec hráze, kudy mohl přiběhnout opozdilec. V loďce by ještě mohl Argélès dostihnout.

„Má kajuta! Má kajuta!“ šeptala paní Désirandellová slábnoucím hlasem.

Pan Désirandelle, velmi sklíčený nemilou událostí a velmi rozmrzelý nářkem své ženy, by s chutí poslal pana Dardentora a paní Désirandellovou ke všem čertům. V tuto chvíli však bylo nejnutnější odvést ji do kajuty, kterou neměla opustit. Pokusil se zvednout ji z lavice, na niž klesla úplně vysílená. Když to udělal, vzal ji kolem pasu a s pomocí jedné z pokojských ji převedl z vrchní paluby dolů. Dovlekli ji jídelnou do kajuty, svlékli ji a zabalili do jejích pokrývek, aby v ní obnovili životní teplo.

Pak, když byla tato krušná operace skončena, vrátil se pan Désirandelle na vrchní palubu, odkud jeho hrozivý a zuřivý pohled bloudil po nábřežích přístavu.

Opozdilec tam nebyl, a i kdyby tam byl, vydal se Argélès středem průplavu a přijímal pozdravy zvědavců nakupených jednak na hřebenu hráze, jednak na hrázi St. Louise. Pak lehce pozměnil svůj směr k levému boku, aby se vyhnul goeletě, vplouvající do přístavu. Konečně, když byl průchod volný, zamanévroval kapitán Bugarach tak, že minul severně hráz proti vlnám a obeplul mys Cette poloviční rychlostí.

...vydal se Argélès středem průplavu

a přijímal pozdravy zvědavců...

II. KAPITOLA

vníž se hlavní postava tohoto příběhu

konečněpředstaví

„Jsme tedy na cestě,“ řekl Marcel Lornans, „na dlouhé cestě do...“

„Neznáma,“ doplnil Jean Taconnat, „do neznáma, které je nutné rozhrabat, abychom našli nové, jak řekl Baudelaire!“

„Neznámo, Jeane? Doufáš, že se sním setkáš při plavbě zCette do Oranu?“

„Jde pouze otřiceti až třicetišestihodinovou plavbu, Marceli, asnad se dostaneme přímo do Oranu, ale copak na odchodu vždy víme, kam se nakonec dostaneme?“

„Zcela jistě, Jeane, veze-li nás poštovní loď tam, kam směřujeme, ledaže by nás na moři potkalo neštěstí...“

„Ech, kdo otom mluví, Marceli?“ odpověděl Jean Taconnat pohrdavým tónem. „Neštěstí na moři, srážka, ztroskotání, výbuch stroje... to je pěkná věc! Ne! Neznámo, kterým se ostatně vůbec nezabývám, to je tajemství osudu, který za starých časů lidé ryli do kozí kůže Amaltheé, to je psáno ve veliké knize tam nahoře aani nejlepší brýle nám neumožní přečíst to, co je vosudí, ve kterém jsou uloženy losy života.“

„Postav hráz této řece metafor, Jeane,“ zvolal Marcel Lornans, „nebo mi způsobíš mořskou nemoc!“

„To je tajuplná kulisa, nad kterou se zvedá přední opona.“

„Dost, říkám ti! Nedávej se tak unášet předem! Neprojížděj se na koni snů aneujížděj spovolenou uzdou.“

„Ech, vida! Zdá se mi, že nyní říkáš metafory ty!“

„Máš pravdu, Jeane. Uvažujme chladně adívejme se na věci, jak se skutečně mají. Náš záměr nám leží jasně před očima. Vstoupili jsme vCette na loď do Oranu, každý stisícem franků vkapse, ahodláme vstoupit do 7. pluku afrických střelců. To je velmi rozumné avelmi prosté apo neznámu sjeho fanatickými perspektivami vtom všem není ani stopa.“

„Kdoví?“ odpověděl Jean Taconnat aopsal ukazováčkem ve vzduchu otazník.

Tento rozhovor, vyznačující se jistými mnohými rysy povah těchto dvou mladých lidí, vedli na zádi vrchní paluby. Zlavice, opřené ozábradlí se sítěmi, mířil jejich pohled kpřídi, zadržený jen můstkem, ovládajícím palubu mezi hlavním stěžněm apředním stěžněm lodi.

Asi dvacet cestujících zaujímalo boční lavičky askládací židle, které byly před slunečními paprsky chráněny stanem zavěšeným na lanoví lodě.

Mezi těmito cestujícími byli pan Désirandelle ajeho syn. Přebíhal zimničně po palubě srukama chvíli za zády, chvíli zdviženými knebi. Pak se šel opřít ozábradlí apozoroval stopu Argèlèsu, jako by se pan Dardentor už už měl objevit ve víru bílé pěny.

Agathokles byl vytrvale vůči tomu lhostejný, na rozdíl od svých rozhněvaných aneklidných rodičů.

Ostatní cestující, kterým slabé kymácení vůbec nevadilo, se procházeli, hovořili, kouřili, podávali si zruky do ruky lodní dalekohled, aby mohli pozorovat mizející pobřeží, zvlněné na západě nádherným hřbetem Pyrenejských hor. Jiní, méně odolní vůči kymácení, seděli na rákosových židlích vkoutě, jemuž dávali přednost po celou plavbu. Některé cestovatelky, zahalené do šálů astižené nevolností, zaujaly místa udřevěných budov na palubě, bližších středu, kde kolébavé pohyby pociťovaly méně.

Kolem cestovatelek obcházely lodní pokojské, kolem cestovatelů plavčíci, čekající na znamení, aby přiběhli anabídli své služby.

Kolik ztěch různých cestujících zasedne ke stolu vjídelně, až se zazvoní kobědu? Tuto otázku si kladl lékař Argèlèsu avůbec se nemýlil, když tento počet odhadl na šedesát až sedmdesát procent.

Byl to malý, padesátiletý kulaťoučký mužík, čiperný, hovorný, nevyčerpatelného humoru, překvapující čilostí, který rád dobře jedl, dobře pil aměl neskutečnou sbírku receptů anařízení proti mořské nemoci, jejichž účinku nepřikládal žádný význam. Kcestujícím měl však slova útěchy, že se na něj ubohé oběti usmívaly ivnejvětších nesnázích.

„Ztoho nic nebude,“ opakoval, „dbejte jen, abyste vydechl, cítíte-li, že stoupáte, avdechl, cítíte-li, že klesáte. Jakmile vkročíte na pevnou zem, pomine to. Vaše zdraví se vrátí! Tohle vás ušetří mnohých nemocí vbudoucnosti! Plavba po moři znamená tolik jako lázeňská sezona ve Vichy nebo vUriage!“

Oba mladí muži si velice rychle všimli této živé aohnivé osoby– jmenovala se doktor Bruno– aMarcel Lornans Jeanu Taconnatovi řekl: „To je veselý člověk anezasluhuje si označení vražedníka.“

„Zajisté,“ odpověděl Jean, „ale jedině ztoho důvodu, že léčí pouze nemoc, na kterou se neumírá!“

Zda žaludek pana Eustacha Orientala, který se neobjevil na palubě, zakoušel žalostné převraty. Ne, majitel tohoto básnického jména nebyl nemocný. Nikdy nebyl na moři anikdy na něm už nebude. Kdybyste vstoupili do jídelny chodbou pod vrchní palubou, spatřili byste ho na výhodném konci stolu, sedícího na místě, které si vybral akteré před dezertem neopustí. Jak by bylo potom možné upírat mu právo prvního hosta?

Ostatně přítomnost doktora Bruna postačila, aby na vrchní palubu vnesla ruch. Seznámit se se všemi těmito cestujícími bylo pro něho zábavou apovinností zároveň. Dychtivý vědět, odkud přicházejí akam míří, zvědavý aupovídaný přecházel od jednoho kdruhému, blahopřál jim, že vstoupili na Argélès, nejlepší poštovní loď alžírských linek, nejpohodlnější parník, kterému velí kapitán Bugarach ajenž má takového lékaře, jako je doktor Bruno atd. Pak se obrátil kcestovatelkám achlácholil je vzhledem kmožným příhodám. Argélès ještě ani neví, co je mořská bouře. Plul po Středozemním moři, aniž by dosud smočil nos svého kýlu atd. atd. Doktor podával dětem pastilky. Jen ať se neostýchají, andílci! Mají jich plné podpalubí atd. atd.

Marcel Lornans aJean Taconnat se tomu jen usmívali. Znali tento typ lékaře, který není neobvyklý vpersonálu zámořských plaveb.

„Ach, pánové,“ řekl jim, když se posadil vedle nich, „lodní lékař je povinen seznámit se scestujícími. Dovolíte mi tedy...“

„Skutečně,“ odpověděl Marcel Lornans, „sPařížany... zPaříže...“