REBEL MOON

REBEL MOONTM / © Netflix 2023.

Used with permission.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Šárka Králíková, 2024

Cover design © William Robinson, 2023

Images © Netflix, 2023

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2024

https://twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

ISBN 978-80-277-4888-4 (ePub)

ISBN 978-80-277-4889-1 (mobi)

přeložila Šárka Králíková

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

KONEC PRVNÍ ČÁSTI

PODĚKOVÁNÍ

1

Povstání není pro impulzivní ani bláhové. Je pro neklidné duše hledající pravdu, které mají třetí oko otevřené avěří, že zoufalé volání duše dělá divy. Rebelové jsou zosobněním změny. Ateď mi pověz, jsi rebel?

- Král Heron zDopisů mým dětem

Vesmír je donekonečna se rozvíjející jazyk obrovské slintající bestie, jež pátrá po kořisti. Její černá, kouřová srst halí taje neuchopitelné pro lidskou mysl či oko, ale ne pro Králozor. Jeho chtivému, mrazivému aostražitému zraku neuniklo nic. Pohyboval se nenápadně na nízké oběžné dráze mezi desítkami měsíců obklopujících jeho cíl.

Admirál Atticus Noble spolu skněžími advěma krypteánskými gardisty kráčel chodbami velké citadely. Měl neohlášenou schůzku skrálem Heronem. Noble se nad tím titulem ušklíbl; na vnějších planetách byli „králové“ pouhými úředníky. Král Heron stál před ním se třemi svými poradci astrážnými.

„Jak krásné avzkvétající město,“ řekl Noble ausmál se na krále Herona. Heron jeho gesto neopětoval. Dobře věděl, proč admirál přistál výsadkovým člunem přímo na hlavním náměstí. Říše osobě vždy dávala vědět.

„Děkuji. Vím, že jste nevážil tak dlouhou cestu, jen abyste mi skládal komplimenty.“

„Ne. To bohužel opravdu ne. Vlastně jsem zde kvůli velice závažné záležitosti. Mým úkolem je najít Devru aDarriana Bloodaxovy zŠasu. Trápí mě vědomí, že našli útočiště právě na tomto místě. Nuže, buďte tak laskav avydejte mi je. Až tak učiníte, odletím anechám vaši planetu tak, jak jsem ji našel.“

Král Heron odmítl ustoupit. „To nemohu. Jsou to mí hosté. Váš spor snimi semne netýká.“

Noble přistoupil blíž ajeho doprovod kněží akrypteánských gardistů ho následoval. Heron na sobě nedal znát strach. Dal Bloodaxovým své slovo. Neporuší je. Noble vzhlédl ke klenutému stropu citadely, jehož vitrážovými okny dovnitř pronikalo sluneční světlo. Tleskl rukama vkožených rukavicích. Tiše se zasmál myšlence, kterou viděl aslyšel jen on. „Požádám vás ještě jednou. Vydejte mi ty povstalce.“

Heron nad svou odpovědí nemusel přemýšlet. „Se vší úctou musím opět odmítnout.“

Noble se Heronovi podíval do očí. Vjeho studeném temném pohledu, který odhaloval, že nemá žádnou duši, se vynořilo jeho opravdové já. „Dobrá. Je to vaše volba.“

„Je.“

Noble přikývl. „Brzy se uvidíme.“ Otočil se na patě avyšel zcitadely zpět ke svému výsadkovému člunu.

Generál krále Herona se mu naklonil kuchu. „Jaká jsou vaše přání vzhledem ktomuto zvratu událostí?“

„Povězte Bloodaxovým, aby se nachystali. Musejí být připravení utéct.“

Generál úsečně přikývl aodešel. Heron stál sám apřemýšlel, jestli Nobleho ještě někdy potká. Doufal, že ne.

Hangár na jednom zboků Králozoru se otevřel avynořil se zněj jediný výsadkový člun, aby přistál na planetě pod nimi. Atticus Noble stál ana monitoru mlčky sledoval záběry změsta Toa. Plameny měly stejnou jasnou barvu jako okolní písek. Požár bude hořet tak zuřivě, že ho neuhasí ani všechna voda zrozlehlých jadeitových jezer. Očistný žár. Plamenům se podřídí vše. Veškerá historie, stovky tisíc let vzpomínek se během pouhých hodin promění vpopel. Nikdo už neuvidí velkolepost toho kamenného města tak, jak bylo původně postaveno. Noble nad tou zkázou netruchlil, nic necítil ani kpadlým. Všechny mrtvoly vypadaly úplně stejně.

První přichází trápení, pak bolest aagónie, následované nejhlubším zoufalstvím. Nakonec se setkáme sprobouzející se smrtí. Teprve tehdy nalezneme mír, protože ve sféře zániku neexistuje nic. Už nezbývá žádný boj. Noble to věděl, protože uvnitř nemohl být onic více mrtvý, adíky tomu měl klid ajasný cíl.

Ohlédl se kšestici kněží, kteří za svými maskami sčervenými pruhy pod očima akaligrafickým nápisem starého království na ústech potichu mumlali modlitby. Jejich honosné zlatě abíle vyšívané rudé róby aklobouky sširokými krempami vždy šířily vůni kadidla akouře, jako by jejich záhyby to aroma zachytily, aby všem připomínaly, že staré náboženství vyžaduje neutuchající zbožnost. Na každém rameni měli usazenou lebku se zlatými trny. Jedna znázorňovala posvátnost vesmíru, druhá jeho zvrhlost. Osobně dával před róbami přednost své uniformě azbraním. Armáda opočtu pěti tisíc mužů, která čekala na jeho přílet, bude na kov reagovat lépe než na modlitbu. Smrt vídali častěji než Boha. Smrt musela být jejich vládcem.

Noble přistál na hlavním náměstí, které dle instrukcí srovnali se zemí. Když se dveře výsadkového člunu otevřely, vnose ho zaštípal pach spáleného dřeva, papíru amasa. Byla to povědomá vůně. Jako první sešel po kovové rampě akněží se táhli za ním jako kápě smáčená krví. Před ním stál jeho nejbližší poradce, Cassius, který při jeho příchodu zasalutoval, ale kněze zcela ignoroval. VNobleho doprovodu byli idva krypteánští gardisté, Felix aBalbus.

Noble pohledem přejížděl zapomnění, jež před ním leželo. Kobloze se vypínaly nesčetné ohně přiživované knihami. Jejich zbytečná slova vnich nacházela příhodný konec. Pobití apotlučení občané podřízeně klečeli ajejich velkolepé sochy abudovy, jež se kdysi vypínaly kobloze, byly proměněny vbídné trosky. Toaským kněžkám strhaly oblečení ztěl. Nyní se třásly vděsivém očekávání, zatímco sledovaly, jak jednu po druhé cejchují doruda rozpáleným železem.

Noble pokračoval ke Cassiovi, dokud nestáli tváří vtvář. „Vidím, že zde vše probíhá podle plánu. Opravdová poslušnost začíná vpopelu. Dobrá práce. Kde je administrátor této planety? Rád bych sním mluvil,“ řekl se svýmneotřesitelným sebevědomím. Jeho ostré propadlé rysy připomínaly pouhou masku zkůže natažené na holých kostech aoživlém zlu. Jeho přítomnost si vyžadovala pozornost jako predátor vystrkující smrtící drápy. Každý při pohledu na něj cítil strach, ale útěk by byl marný, protože přirozeností dravce je lov.

Cassius zůstal stoicky klidný, což byl jeden zdůvodů, proč jej Noble respektoval víc než ostatní. Patrně ho nic nedokázalo šokovat. Cassius byl mužem, který nikdy nepodlehne nějaké existenční krizi. Znal své pevné místo vImpériu asmířil se sním. Bylo pro něj snadné se do puntíku řídit rozkazy. „Je poblíž citadely, pane. Stále bojuje.“

Noble pohrdal pomýleným hrdinstvím. Bylo to jen plýtvání časem aenergií. Lidé by měli vědět, kdy se vzdát. „Hmm. Kde je ta citadela?“

Cassius ukázal přes rozlehlé prostranství nad hlavami vojáků směrem kjasně plápolající věži, zníž vysoko do vzduchu stoupala oblaka tmavého kouře. „Přímo tam. Jak jsem řekl, už nebude trvat dlouho, než se zřítí.“

Noble na budovu přimhouřil oči. „Dobře. Azajali jsme ty sourozence?“

Cassius sevřel čelist, ale zůstal neochvějný. „Pane, administrátor jim dopomohl kútěku. Vytvořili si ve vesmíru síť pomocníků, díky kterým mohou dál vzdorovat aunikat znašeho dosahu.“

Tohle Noble slyšet nechtěl, ale ocenil, že Cassius nefňuká. Vždy mu zprávy předával přímo amluvil kvěci. Neskrýval nepříjemné pravdy.

„Další důvod, proč tu nesmíme ukázat žádné slitování. Kolik jich uteklo?“

„Zničili jsme většinu jejich lodí isposádkou. Devra Bloodaxová ajejí bratr se nám vtom chaosu shrstkou lodí dokázali vyhnout.“

„Všichni si myslí, že mohou utéct, dokud je osud nedožene, apak se krčí aškemrají osvé mizerné životy. Najděte toho administrátora, Herona. Snad je stále naživu. Chci ty sourozence Bloodaxovy, čím dřív, tím líp.“

Král Heron si psal deníky ovšech těžkých zkouškách astrastech svého následnictví ivlády. Psal také dopisy svým dětem, určené na dobu, kdy budou starší abudou potřebovat rady do života. Zdědí jeho království, ale přál si, aby zdědily iněco zjeho moudrosti. Budou se muset orientovat vříšské politice, což po smrti krále nebylo nic lehkého. Vskutku, nenáviděl Mateřský svět ato, co symbolizoval: hamižnost, krveprolití aútisk. Právě proto Bloodaxovým nabídl pomoc.

Věděl oŠasu aotom, jak Mateřský svět použitím násilí situaci na planetě ještě zhoršil. Když se Balisarius jako regent chopil vlády, aliance začala být takřka neudržitelná. Balisarius se ve své moci vyžíval, rozšiřoval ji jako rakovinu po celé říši amnoho světů abezpočet lidí zahubil chorobou války. Král Heron byl odhodlaný udělat vše pro to, aby toho tyrana svrhl.

Osamocený ve své osobní kanceláři vcitadele zastrčil své dopisy adeníky do schrány vyrobené tak, aby přečkala čas idrsné podmínky. Vešla se do malé prohlubně pod stolem, zakryté zvířecí kůží. Necelou hodinu po odchodu Bloodaxových pocítil inspiraci psát. Výkřiky ahluk projíždějících vozidel ho přiměly zvednout oči ke dveřím, za nimiž proběhly těžké kroky. Když vyšel ze své kanceláře, za vitrážovými okny citadely, ručně vyrobenými osto let dříve, se mihl stín lodi povědomého tvaru. Stráže zabezpečily citadelu autíkaly na svá stanoviště. Zaměstnanci shrůzou vočích prchali.

Jak se hnali kolem, nikdo si ho nevšiml. Ten den byl oblečený ve všedním oděvu avšichni se starali především ovlastní bezpečí. Pospíšil si khlavnímu vchodu aprotlačil se kolem křičících lidí. Sotva zahlédl tři válečné lodě vstupující do jejich vzdušného prostoru, oči mu zahalila temnota nejhlubší propasti Biwského moře. Postavil se však na stranu vzbouřenců. Anyní stím musel žít.

Na vlastní oči viděl první ohnivé koule bombardující město před ním. Vřískaly ohlušující sirény azemě se třásla. Do citadely se hrnuli další strážní. Jeden, sodznakem Prvního elitního poručíka, ho chytil za paži. „Hledal jsem vás. Musíte utéct! Vyslal jsem hlídku do vašeho sídla. Varování přišlo až na poslední chvíli, ale obdrželi jsme zprávu od Bloodaxových. Byli napadeni hlouběji ve vesmíru, ale dostali se pryč.“

„Musím za svou rodinou.“

„Ano, pane. Okamžitě tam nechám zaslat transport. Pro jistotu nechám poslat další sem do citadely.“

„Děkuji.“ Heron se od strážného odvrátil arozběhl se za svou rodinou. Sídlo bylo celkem blízko, protože si přál, aby jeho děti viděly každodenní chod královského úřadu, ale dost daleko, aby se ocitly ve vážném nebezpečí, kdyby se knim vojáci Impéria dostali jako první.

Když doběhl, Maia stála sjejich třemi dětmi vmajestátním vstupním sále vyzdobeném čerstvými květinami avelkými olejomalbami jejich předků. Nyní spadly na podlahu, jak se rezidence během bombardování otřásala. Přesto sál stále vypadal královsky. Pod Maiinou róbou viděl špičku velké čepele zasunuté vpochvě. Miloval její odvahu. Kdyby zemřel, jejich království by sní včele bylo vdobrých rukou.

Clara aCalliope stály vedle své matky. Malá Clara držela vklícce jejich domácího mazlíčka Bergena. Obě dívky sdílely matčin strach. Jejich náctiletý syn Aris se krčil vedle matky asester spuškou vruce. Usilovně se snažil zachovat klid, ale Heron věděl, že jeho syn jen taktak vzdoruje panice. To bylo vpořádku. Vzhledem ktomu, jakým směrem se Mateřský svět vydal, bylo jasné, že jeho děti dříve nebo později válku zažijí. Říše byla bez ustání krvežíznivá, její nesmyslná touha po násilí byla neukojitelná. Okolní zkáza dokazovala, že se zachoval správně, když Bloodaxovým pomohl.

„Herone, co se děje?“ zeptala se Maia.

„Není čas na vysvětlování. Transport by měl čekat venku. Odletíme okamžitě. Neberte si nic víc, než co máte na sobě.“ Zdi jejich domova se dál bortily, bombardování eskalovalo. Zchodby, která spojovala vstupní sál shlavním salonem, se ozývaly výkřiky. Heron vzal synovi zrukou pušku, pozvedl ji nad hlavu astiskl spoušť. Do vzduchu vystříkla krev amalé dívenky zavřískaly.

Vrátil pušku Arisovi apak se natáhl pro Claru, aby je vyvedl zkrálovské rezidence. Malá holčička chytila otcovu ruku. Vyběhli hlavním vchodem do pokračující zkázy venku. Heron předal Claru sestře asebral pušku pohozenou na zemi. Přes kouř zhořících budov viděli jeden ze svých výsadkových člunů, který se chystal přistát na upraveném trávníku obklopeném velkými palmami, aby posílil ochranu sídla. Ta sestávala zvysokých zdobených ocelových bran završených ostny, které vypadaly jako otevřený ptačí zobák.

Za branami utíkali vojáci aobčané, kteří se snažili uniknout masakru. Zatímco rodina zvedala zrak kobloze, zvýsadkového člunu vyšlehly plameny. Maia zalapala po dechu: „Ne.“

Stín větší imperiální lodě se hnal po trávníku před rezidencí. Heron ajeho rodina se ohlédli. Jejich domov srovnají se zemí. Střelba se zarývala do země jen kousek od jejich nohou. Všichni se přikrčili před sprškami hlíny akrve. Střely teď létaly nad nimi. „Do citadely!“ vykřikl Heron, zvedl Claru do náruče arozběhl se. Rodina doběhla kmalé boční brance, již obvykle strážili elitní vojáci. Heron pohlédl do skeneru duhovky. Ocelová brána se odemkla.

Leželo tam několik mrtvých vojáků, ostatní se asi vydali do boje.

Když míjeli pěší zónu mezi sídlem acestou do citadely, obrovský výbuch je přinutil se přikrčit aohlédnout. Královská rezidence už neexistovala. Král Heron chytil syna za paži apřitáhl si ho ksobě. „Pod podlahou mé kanceláře vcitadele jsou dopisy pro tebe atvé sestry. Tvoje matka aCalliope onich vědí. Kdyby se něco stalo…“

Heron větu kvůli další explozi nedokončil. Obrátil se, aby se znovu rozběhl kbombardované citadele. Byla to jejich poslední naděje na útěk. Říše očividně nenechá žádný prostor pro diskusi nebo nesouhlas. Touží po homogenním království, etnicky čistém ajednomyslném.

Král Heron ajeho rodina se krčili upadlé sochy boha, který očividně neexistoval, protože na tom místě nebylo ani stopy po milosrdenství. Jeho dcery, Clara aCalliope, se usilovně snažily nekašlat vdusivém kouři, který je štípal vkrku. Po obličeji mu stékal pot ačernou tuniku měl zvlhlou. Otřel si dlaně okalhoty, aby mohl namířit na vojáky, kteří je ucitadely obklíčili.

Jeho syn stále držel pušku. Budou muset bojovat všichni, aby unikli živí. Zatímco Heron mířil, jeho manželka Maia ajejich dvě holčičky hledaly cestu mezi obrovskými kameny. Jednoho vojáka trefil čistě do čela. Do vzduchu vystříkly rudé krůpěje apřipojily se ke žhnoucím jiskrám unášeným větrem ze zničeného města. Slyšel, jak Clara při tom pohledu vykřikla. Calliope ji netrpělivě utišila.

Tohle však bylo něco, včem Heron vynikal, takhle ho jeho dcery neznaly. Nemůžete se pustit do křížku sostrostřelcem aočekávat, že se neocitnete vjeho hledáčku. Vojáci padali vrychlém sledu za sebou. Přes kouř astřelbu sledoval desítku mužů. Navzdory jeho palbě se jako vnezadržitelné vlně blížili stále další vojáci. Prudce se otočil ksynovi. „Musíme se stáhnout.“

Jeho syn se nepohnul. „Ale otče…“

Maia syna pevně chytila za předloktí apřísně se na něj podívala. Pohlédla ina své dcery. „Slyšeli jste svého otce. Musíme jít. Děvčata, jdeme. Ke dveřím.“

Heron kývl ajeho syn poslechl. Společně si razili cestu ke schodišti. Jak utíkali, Bergen vřeštěl ve své kleci. Když boje začaly, Calliope se Claru pokusila přesvědčit, aby se ho vzdala, ale osmiletá Clara odmítla jejich sídlo opustit bez něj, přestože vdálce už se ozývalo první bombardování. Byl to dar od jejího otce. Vjejím věku měl také takového mazlíčka, Bergenovu maminku. Bezsrstý modrý tvor byl rozčilený, cenil špičaté zoubky abušil do pozlacené klece. Třemi prsty tahal za malá, zamčená dvířka. „Ššš, Bergene,“ řekla tomu stvoření.

Její starší sestra se protlačila kolem nich azamračila se: „To zvíře nás dostane do hrobu.“

Calliope se svýkřikem zastavila, když se ke schodišti přiblížila šestice vojáků. Jeden znich ji pevně sevřel kolem hrudi. Zmítala sebou akopala, ale byl tak velký, že se nemohla vyprostit. Clara kvílela aplakala. Bergen ji napodobil azavřískal. Heron přispěchal za Claru anamířil těsně nad Calliopinu hlavu. Věděla, že se nesmí hýbat, apřestala vzdorovat. Vokamžiku se jí vojákova krev rozstříkla po obličeji ado vlasů.

Heron zastřelil iostatní vojáky. Calliope se vojákovi vytrhla autíkala ke svému otci, který se hnal po schodech vzhůru spuškou připravenou vruce pro případ, že se jim do cesty postaví ještě někdo. Rodina sprintovala vzhůru sMaiou adívkami včele. Schodištěm se rozlehl další výkřik. Byla to jeho manželka.

Heron se vrhl kupředu tak rychle, jak to jen šlo, ignoroval bolavé svaly asucho vústech. Viděl Maiu, jak do krku útočícího vojáka zabodla svůj svatební dar– třiceticentimetrovou zahnutou čepel, zníž nyní stékala krev. Už se kní hnal další. Toho zasáhla do břicha, silným, jistým seknutím, kterým mu rozřízla podbřišek.

Roztřesenou rukou svírala hladkou, zlatem zdobenou dřevěnou rukojeť. Když neměli jinou možnost než opustit palác, schovala si ji do pochvy pod šaty. Krev vojáků jí potřísnila obličej iróbu. Krátkou pauzu přerušila série hlasitého pískání následovaná explozí kamene aprachu. Někdo cíleně zničil schodiště isloupy za nimi.

Heron ajeho syn se utíkali schovat pod zpevněný oblouk, Maia aobě dívky už naštěstí byly vbezpečí trůnního sálu. Vlasy akůži měly pokryté prachem, který ulpěl na potu. Maia se slzami vočích pohlédla ke schodišti azpět na Herona. Znal ji dost dobře, aby věděl, že za těmi slzami se skrývá hrůza, kterou bude potlačovat, aby ji neviděly jejich děti. Každá exploze akulka jí trhala srdce na kusy apustošila naději, že uniknou živí.

Heron se dotkl syna na rameni. „Synu, dostaň svou matku asestry do trůnního sálu. Jdi.“

Chlapec, už téměř dospělý, stiskl hlaveň pušky vrukou apřikývl. Srychlým trhnutím popadl svou nejmladší sestru za levou paži. Při tom prudkém pohybu upustila na zem své rozrušené zvířátko. „Bergene!“ vykřikla.

„Ne! Musíme jít. Bude nás jen zpomalovat,“ namítla Calliope.

Maia pohladila Claru po zátylku achytila Calliope za ruku. Naposled se otočila ke svému manželovi, po tvářích se jí koulely slzy. Malý tvoreček se zapřel opřevrženou klec, aby se pokusil utéct. Marně.

Heron na zříceném schodišti uslyšel vojáky aotočil se. Namířil pušku. Všude kolem něj dopadla sprška kulek anarazila do kamene. Snažil se jim vyhnout, ale neměl se kam skrýt. Když ho střela zasáhla do levého stehna, zařval bolestí azaťal zuby. Shlédl na svou rozervanou nohu aránu si stiskl. Během okamžiku se vzpamatoval zešoku adál střílel po vojácích, dokud mu nedošly náboje. Pohlédl na svou zbraň avrhl se za zbylý sloup. Otočil si pušku vruce ačekal na dalšího muže, který se setká sjeho vztekem.

Puška mu ještě nebyla zcela kničemu. Když se kněmu přiblížil voják, Heron ho udeřil pažbou přímo do obličeje. Voják ucouvl, nos měl zlomený atekla mu zněj krev. KHeronovi se vrhlo dalších šest mužů. Rychle si je změřil pohledem. Vžáru boje zapomněl na své zranění abojoval snimi zuřivě jako zdivočelé zvíře. Nebyl však zvířetem ani králem, ale otcem amanželem bojujícím za přežití své rodiny.

Chytil vojáka se zlomeným nosem apoužil ho jako štít, když po něm vystřelili. Krev mu postříkala obličej iústa. Levou rukou chytil zbraň mrtvého vojáka, než mu vypadla zochablých prstů, aopětoval palbu. Odstřelovače zasáhl do krku. Pět vojáků prošlo krvavou mlhou, která zůstala ve vzduchu po jejich padlém kamarádovi, avystříleli na Herona celé zásobníky. Kulky ho ale buď minuly, nebo se zastavily olidský štít před ním. Heron klesl na jedno koleno, přesně namířil asmrtelně zasáhl tři další muže. Pak se odplazil za zřícenou sochu. Sklonil oči ke zbrani. Brzy mu dojde munice. Posledními několika náboji musel zabít zbývající dva vojáky.

Po levici zahlédl ocelovou tyč, která vypadla ze zničené sochy. Chytil ji jako pojistku pro případ, že mu munice dojde dřív, než vojáky zabije. Jejich kroky zněly blízko.

„Tamhle!“ vykřikl jeden znich. Heron se připlížil blíž avypálil zbylé náboje. Jednoho zmužů zasáhl do obličeje. Znovu se přikrčil, chytil tyč ačekal, až bude poslední voják dobíjet. Střelba ustala aHeron se vynořil. Tělo se mu napjalo agónií ze všech zranění, ale přikrčil se apozvedl tyč. Když kněmu voják vyběhl, zabodl mu ocelovou tyč do břicha. Voják vykulil oči, pustil zbraň achtěl si tyč vyrvat ztěla. Heron rychle zvedl jeho pušku avojáka zastřelil.

Hruď se mu namáhavě zvedala, zatímco si prohlížel mrtvého vojáka nabodnutého na tyči. Stehnem mu projela vlna bolesti, až sebou trhl. Kalhoty měl celé mokré azrudlé krví. Očima střelil ke schodišti. Stál tam muž, jenž podle uniformy zastával hodnost seržanta, aza sebou měl malou armádu přinejmenším třiceti vojáků. Nepatrně se usmívali, zřejmě je bavilo sledovat jeho marný boj.

Heron se zachmuřil avyběhl ke klenutému průchodu. Ve spěchu klopýtl obotu mrtvého vojáka. Kvůli prudké pulzující bolesti avyčerpání zboje nedokázal udržet rovnováhu. Zahlédl Bergena. Hlavou mu bleskly vzpomínky na dětství aradost vdceřiných očích, když si sním hrála. Dodaly mu naději. Tvoreček se třásl. Heron zvedl klícku ze země azalezl za velký kus zřícené kamenné zdi. Opatrně klec otevřel. Když zvíře obezřetně vytahoval, už cítil, jak se zahřívá. Tvoreček kňoural apištěl. Chytil ho jednou rukou, přitiskl mu čelo khlavě azašeptal: „Chtějí jí ublížit.“

Zvuk jeho hlasu ajeho dech zvíře uklidnily. Palcem potřísněným krví mu třel bříško, až začalo temně červeně žhnout. Pod kůží mu byly vidět vnitřní orgány. Heron ho dál choval azvířátko zářilo čím dál víc. Čím bylo jasnější, tím výraznější byla černá vlákna žilek. „Kéž bych to byl já,“ zašeptal, když otevřel oči apoložil zářícího tvora na zem. Hlava se mu kymácela na krku, chvíli balancoval na hubených zadních nožkách apak se spustil na všechny čtyři. Po tenkých končetinách aměkkých dlaních pelášil kvojákům.

Heron ho se zármutkem pozoroval. Tvoreček pozoruhodně hbitě přelézal trosky ajeho vnitřní světlo ozařovalo podlahu jako maják. Naděje vtemnotě. Musela existovat. Plamen museli udržet při životě, aby ho Říše nezadusila svým páchnoucím dechem anevybíravým vražděním. Zavřel oči apak sebral zbytky svých sil, aby se zvedl zpodlahy. Zasténal, když se pokusil rozběhnout. Podařilo se mu jen rychle kulhat.

„Tamhle!“ vykřikl voják anamířil na něj zbraň.

Seržant prudce otočil hlavu Heronovým směrem. „Dorazte ho,“ rozkázal vojínovi. Voják bez zaváhání pozvedl zbraň anamířil na pohyblivý cíl. Sprstem na spoušti koutkem oka zahlédl červené světlo poskakující po podlaze. Uvolnil prst ze spouště asklonil zrak od Herona kvlastním nohám. Při pohledu na toho zvláštního tvora nakrčil obočí. Zvířátko se roztřeseně napřímilo, kymácelo se apřitom zplných plic pronikavě ječelo.

Seržant vykulil oči, když si kvílejícího zvířete všiml. Každou vteřinou bylo zářivější atmavé žíly pulzovaly čím dál rychleji. Súšklebkem řekl: „Ne…“

Vnásledujícím okamžiku místnost naplnila exploze silná jako výbuch granátu. Tvoreček se vznítil tak prudce, že se zbylí vojáci doslova vypařili. Heron se odbelhal dost daleko, aby ho nepostihl stejný osud, ale itak ho tlaková vlna odhodila na zem. Pozvedl hlavu avykašlával popel aprach. Shlubokým zasténáním zaklonil hlavu aotočil se. Nikdo nepřežil.

Musel najít svou rodinu. Už nemohli utéct, jejich jedinou možností bylo skrýt se, dokud útočníky marné pátrání nepřestane bavit. Heron kulhal do trůnního sálu. Aris ho zahlédl amávl na něj, aby se knim připojil za zřícenou zdí. „Co budeme dělat teď, otče?“ zeptal se.

Heron chytil syna za rameno aklesl na podlahu. Dotkl se své rány atrhl sebou bolestí. „Počkáme. Nakonec se spokojí stím, že nám uštědřili lekci, aodletí. Pak vše vybudujeme znovu. Jaký by mělo smysl nás lovit? Ale když jsem tohle viděl, vím, že jsem se rozhodl správně. Taková moc… Takové vnucování vlastní vůle ostatním… Je nutné tomu vzdorovat.“

Sláskou se podíval na své tři děti. „Slibte mi, že se nikdy nepřestanete ptát aže se vždy postavíte za správnou věc.“ Jeho rodina ho obklopila ase slzami vočích jej objala.

Noble musel přiznat, že citadela je úctyhodná stavba. Ktrůnnímu sálu vedly tři řady schodů. Minul vstup do jediné části kdysi velkolepé budovy, která zůstala stát. Vté zkáze neexistovalo nic než ozvěna jeho kroků. Aby si neumazal boty, obcházel kulkami provrtaná apopálená těla strážců vnitřní svatyně rozesetá po podlaze. Trůn vévodil pouze rozvalinám akzemi se lehce jako sníh snášel popel. Vedle něj kráčeli Felix aBalbus, dva jeho nejlepší krypteánští gardisté. Bestialita války jim pronikla do všech vrásek apórů obličeje. Někteří se vzdali už jen při pohledu na ně. Původní gardisté pocházeli ze světa, který si bojovníků vážil stejně jako Mateřský svět. Jejich lidé uměli bojovat abojovali tvrdě.

Noble bez námahy našel muže, jehož hledal, anavíc ijeho rodinu. Král Heron. Snažili se být potichu, na střepech barevného skla aúlomcích kamene se ksobě choulili jako myši, zatímco se knim blížil. Dívenky se třásly strachy, když přicházel. Ta mladší svírala matčinu paži askrývala obličej za jejím tělem. Nepřekvapovalo ho to.

Vrchní kněz držel vrukou zlaté žezlo, pozlacenou stehenní kost požehnanou starodávným písmem vyraženým do kovu. Za ním těžce oddechoval další zmaskovaných kněží avrukou držel ikonu. Byl to obraz zavražděné princezny Issy vrámu zryzího zlata. Po celém obvodu byly připevněné řady lidských zubů otočené kobrazu tak, jako by se mu zbožně klaněly. Pro každého, natož pro naivní dítě, to musel být děsivý pohled.

Popel dál padal jako malí červi živící se hnijícím masem. Noble si ho spolu se žhnoucími jiskrami smetl zramenou. Nesměl si ušpinit uniformu. Město bude hořet ještě přinejmenším den. Vestoje před královskou rodinou se krátce poklonil aopět se napřímil.

Díval se, jak žena pevně sevřela obě dívky apak pohlédla na manžela. Heron si měřil gardisty akněze. Noble uměl muže odhadnout; kdyby byl tenhle ještě schopný bojovat, ve jménu cti by se je pokusil zabít, aby zachránil svou rodinu. Ženě však při pohledu na manžela stékala po tváři osamocená slza.

„Povězte mi, na co myslíte, když se na něj tak díváte? Opravdu rád bych to věděl,“ řekl Noble.

Nepromluvila okamžitě, jeho hlas apodivná otázka ji zřejmě zaskočily. „Já… Je to jen vzpomínka na první zimní sníh. Byli jsme vnašem zimním paláci. Bylo to… nádherné. Radostné.“

Noble otočil hlavu kHeronovi. „Skutečně mě to rmoutí. Jaká škoda, že se teď krčíte vpopelu anehrajete si na sněhu. Celé je to prostě tak zbytečné… Tak naprosto zbytečné. Zvolil jste si to sám.“

Pozvedl ruce vrukavicích, dlaněmi vzhůru, jako by jim nabízel alternativu, kdyby byli ochotní přijmout jeho ruce. Heronův výraz ztvrdl. Dobře věděl, že jim Noble nic nenabízí, jen si snimi pohrává.

„Prosím, řekněte mi svá jména.“

Muž se napřímil. „Král Heron, jak zatraceně dobře víte. Tohle je můj syn Aris, moje manželka Maia amé dcery Calliope aClara.“

Heron chytil syna za předloktí. „Netýrejte nás. Pokud mě musíte zabít, tak to udělejte. To já jim dovolil tu zůstat ajá jim pomohl uprchnout. Ale pro lásku boží, prosím vás, nechte mou manželku aděti žít. Jsou vtom všem nevinně.“

Noble bezcitnýma očima přejel celou rodinu. Zračila se vnich jen ryzí vypočítavost. „Ach, nepřišel jsem vás zabít. Vlastně jsem vás přišel ujistit, že váš rod přežije abude vzkvétat. Bojovali jste stakovou důstojností. Jak bych vás mohl zabít? Musíte však zaplatit za váš… Nazvěme to… vzdorem. Vskutku, musíte zaplatit.“

Noble přistoupil kMaie. Prohlížel si její obličej apak jeho zrak sjel níž, ke třem rozepnutým knoflíčkům jejích šatů. Na klíční kost jí dopadla slza. Znovu jí pohlédl do očí ausmál se. Jeho klidný výraz nedokázal zakrýt chlad vjeho očích. Konečkem prstu zachytil slzu na její tváři. Podíval se na ni, jako by to bylo něco podivného, čemu nikdy neporozumí. Poté se zaměřil na Calliope aClaru. Ta mladší se od jeho vysoké postavy odvrátila. „Ach, tak mladá,“ řekl hrozivým tónem, než se přesunul kArisovi. Uněj se zastavil. „Vstaň. Chci se na tebe podívat.“

Aris se ani nepohnul azamyšleně se díval na obrněné krypteánské gardisty, kteří se na něj ušklíbali. Felix prstem poklepával do spouště zbraně. Aris stočil oči kmatce, jež mu věnovala tvrdý pohled apomalu, odměřeně zavrtěla hlavou.

Nobleho tvář se zkřivila hněvem. „Řekl jsem, abys vstal.“

Aris se přisunul blíž. Clara zakňourala: „Ne, nedělej to.“ Tahala bratra za oblečení asnažila se ho udržet na zemi. Chápala, že jakmile se kNoblemu přiblíží, už se nikdy nevrátí.

Noble očima ostře střelil zpět kní aona se přitiskla kmatce. „Tak je to správně,“ řekl apoložil Arisovi ruku na zátylek. Palcem aukazováčkem ho pevně stiskl, aby chlapce udržel pod kontrolou. Noble ho odvedl od jeho rodiny ake dvěma gardistům. Přes zaťaté zuby mu tiše, klidně šeptal.

„Vživotě každého mladého muže přijde okamžik, kdy se ocitne na prahu dospělosti. Je to chvíle, kterou nikdy nezapomene. Okamžik, za kterým se může ohlížet, aví, že vtu chvíli se stal mužem. Někteří dospějí díky vlhkým rtům aplným ňadrům ženy. Jiní vokamžiku, kdy poprvé opustí domov apostaví se na vlastní nohy. Ale pro tebe to bude tvoje rozhodnutí.“

Noble otočil Arisovi obličej zpět kjeho rodině ase rty až ujeho ucha mu pošeptal: „Jsi připravený stát se mužem? Tvoje chvíle nastala. Tvůj otec se rozhodl vzdorovat Říši ajeho volba nás dovedla do této chvíle.“

Kněz přistoupil blíž anabídl Noblemu zlaté žezlo. Noble pozlacenou kost jednou rukou přijal.

„Proč to děláte?“ zeptal se Heron.

Noble se na něj prudce podíval. Zlatým žezlem jemně poklepal na Arisův hrudník. „Je důležité, aby váš chlapec… Jak se jmenuješ?“ Noble se podíval do Arisových uslzených očí. „Jak se jmenuješ, chlapče?“

„Aris.“

„Kde je admirál Noble?“ zeptal se důstojník.