Veselé pohádky
s vyjmenovanými slovy

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.edika.cz

www.albatrosmedia.cz

Marie Marcinková

Veselé pohádky s vyjmenovanými slovy – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2024

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

O býkovi a kobyle

Nedaleko Přibyslavi, v malé vesničce, která měla jen pár obyvatel, žila lakomá selka. Měla nějaký ten dobytek, na skromné živobytí to stačilo. Ale jak byla lakomá, dávala dobytku málo píce a býlí, zvířata musela pracovat do utahání a někdy je ve zlosti selka začala i bít. Nakonec jí zbyl jen býk a kobyla. A jednoho dne řekla kobyla: „Ty, býku, já se tu už nemíním dřít za tak málo žrádla. A na nějakou tu ránu bičem taky nejsem zvědavá. Co kdybychom selce utekli? Najdeme si někde nějaký příbytek a budeme vlastními pány.“ Býk nebyl zrovna moc bystrý, a proto chvíli přemýšlel, o čem je vlastně řeč. Jak mu to ale došlo, povídá: „Když to musí být, ale kde budeme bydlet?“ „Žádný strachy, něco se najde,“ odpověděla kobyla. A v noci se vytratili. Nebylo to nic těžkého, protože selka byla i tak trochu líná a dobytek na noc neuvazovala.

Ti dva si zatím vykračovali a hledali nějaké to obydlí, kde by se usadili. Selka ráno příšerně zuřila, když zjistila, že jsou pryč, ale dobře jí tak. Zvířátka se bít nemají.

Jednoho dne došli na louku pod lesem. Hned se jim tu zalíbilo. Dokonce pod lesem stála opuštěná malá chaloupka, byla sice už trochu nakřivo, ale kobylka byla nadšená: „Podívej, býku, to jsme si našli krásný byt, jestlipak je uvnitř i nějaký nábytek?“ A hnala se podívat do chaloupky. „No jo, ženská,“ bručel si pro sebe býk, „ještě bude chtít záclonky a poličky a novou koupelnu. A co tu budeme žrát, to ji nezajímá.“ Kobylka zavolala z chaloupky: „Býku, pojď sem, nábytek tu je, ale je nějaký starobylý, moc se mi nelíbí, budeme ho muset opravit. Nebo koupit nový.“ „A je to tady,“ mumlá si sám pro sebe býk, „teď se budu honit, aby měla nábyteček. Že jsem raději nezůstal doma, tam jsem jen tahal obyčejný povoz, ale jak mám spravovat starej nábytek, to tedy nevím, to jsem nikdy nedělal. Navíc nemám ruce, ale kopyta.“ Jenže mu to není nic platné, kobyla je celá v ráži, že tu budou mít dobré bydlo a tak. Býk na to: „A co budeme žrát, na to nemyslíš? Mám hlad jak vlk.“ Nebyl opravdu moc bystrý, tak mu kobyla musela připomenout: „Býku, jsme přece býložravci. Jsme na louce, kde je plno trávy a bylin. Můžeš se tu pást, jak je libo, a napít se můžeš dole pod loukou, teče tam bystřina.“ Býk na to: „Aha, já si jen pamatuju, že jsem kopytník, už ale nevím, jestli sudokopytník, nebo lichokopytník, ale může mi to být vlastně fuk.“ A šel se pást.

Kobyla se k němu přidala, ale při pastvě přemýšlela, jak by si nové bydliště vylepšili. Jenže tak trochu zapomněla, že k tomu jsou potřeba peníze, které pochopitelně neměli. Selka jim za práci nikdy žádné nedala, to je jasné. Když spali v chaloupce třetí noc, zjevila se jim tajemná bytost. Býk a kobyla se probudí a zírají, co to stojí uprostřed světnice, vypadá to jako stará babička. Bytost promluví tichým hláskem: „Nebojte se, jsem bývalá obyvatelka této chaloupky a byla jsem bylinářka. Zabývala jsem se hlavně léčivými bylinkami. Vím, co jste si užili u selky. Proto vám chci pomoct.“ Ti dva koukají, nechce se jim věřit a bytost pokračuje: „U bystřiny, kam chodíte pít, roste mohutná babyka a pod ní vzácné bylinky. Ty jsem vždy trhala, sušila, dávala do plátěných pytlíčků. A pak jsem chodila na velikonoční trh, což tu býval takový obyčej, a ty bylinky tam prodávala.“ Býkovi nic nedochází, vykuluje na noční zjevení oči. Zato kobylce se hned rozsvítí v hlavě: „A na co ty bylinky vlastně fungují?“ Bytost chce něco odpovědět, ale býk náhle procitne a začne ječet: „Strašidlo! Kobylko, utíkejme, je tu strašidlo, chce nás pokousat! Rychle pryč!“ A poskočí metr nad zem, vyrazí z chaloupky a pádí ven. Při tom zběsilém úprku vrazí do tajemné bytosti, ta jen tiše zasténá a rozplyne se jak pára nad hrncem. Kobylka zaslechne slabý hlásek: „Mohla jsem k vám přijít jen jednou, víc mě neuvidíte.“ „Tak a je to v kaši,“ pomyslí si kobylka a jde se podívat, kde je to kopyto, tedy býk. Ten zatím upaluje někam směrem k Bydžovu, ale je noc, vrazí do té mohutné babyky a padne do trávy. Za chvíli se ovšem probere, to se nad ním sklání kobylka, která doběhla za ním a hned na něj spustí: „Ty trdlo, teď víme starou belu, na co ty bylinky jsou.“ Ale už je pozdě bycha honit, tak se oba vrátí do chaloupky. Býkovi se ještě trochu motá hlava, pomalu mu dochází, co provedl, a mumlá si pro sebe: „To zase budou řeči, jak bychom se mohli mít, kdybych se nesplašil a nejančil, už to slyším, budu to poslouchat asi až do Vánoc, krucipísek.“

Do rána toho moc nenaspí, jak by také mohli. Ráno si chce býk kobylku nějak usmířit, tak navrhne: „Hele, co kdybych šel a napásl se těch bylinek, třeba zjistím, co a jak.“ Kobylka jen odfrkne, že je to fuk, ještě je na býka naštvaná a nebaví se s ním. Za nějakou chvíli je býk nazpět a hlásí: „Poslyš, já ti mám takový dojem, že mám po těch bylinkách sílu jako bejk.“ Kobylka na to: „To máš pořád, ty rozumbrado, kdyby se ti raději rozsvítilo v palici.“ Býk se urazí a jde trucovat ven.