NADRANC

Copyright © 1973 by The Koontz Living Trust

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Milan Žáček, 2023

Cover © Zhivko P. Petrov, 2023

© DOBROVSKÝ s. r. o., 2023

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-3341-5 (ePub)

ISBN 978-80-277-3342-2 (mobi)

DEAN

KOONTZ

NADRANC

přeložil Milan Žáček

Obsah

Pondělí

1

2

3

Úterý

4

5

6

Středa, 7:00 – Čtvrtek, 7:00

7

8

9

10

11

12

13

14

Čtvrtek

15

16

17

Pátek

18

19

20

Sobota

21

22

23

24

25

26

AUTOROVA POZNÁMKA

Leemu Wrightovi na oplátku za spoustu

laskavosti, rad a trpělivosti

Pondělí

1

Pouhé čtyři ulice od zařízeného bytu ve Filadelfii, na začátku víc než čtyři tisíce osm set kilometrů dlouhé jízdy za Courtney do San Franciska, Colin rozjel jednu ze svých her. Colin se vtakových hrách vyžíval; nepotřeboval hrací desky ani figurky či kameny– měl rád slovní hry, myšlenkové hry, spletité fantazie. Byl to nadmíru upovídaný apředčasně vyspělý jedenáctiletý kluk, sršící větším množstvím energie, než kolik jí může využít. Coby hubeného mladíčka, stydlivého ve společnosti cizích lidí, ho neužilo na sport. Nemohl se vyčerpat při rychlém fotbalovém zápase, protože žádný ztělesně zdatných hochů jeho věku nechtěl hrát sněkým, kdo zakopává ovlastní nohy, neustále ztrácí míč apropadá zoufalství při sebejemnějším napadnutí. Sportování ho nudilo. Navíc ho trápil poměrně závažný astigmatismus obou očí, kvůli němuž musel vždy avšude nosit silné brýle. Byl to však inteligentní kluk, vášnivý čtenář ajeho vlastní hry ho bavily mnohem víc než fotbal. Když teď klečel na předním sedadle jejich velikého thunderbirdu azadním oknem sledoval dům, který navždy opouštěl, prohlásil: „Někdo nás sleduje, Alexi.“

„Opravdu?“

„Jo. Když jsme ukládali věci do kufru, parkoval okus dál na ulici. Všiml jsem si ho. Ateď jede za námi.“

Alex Doyle se usmál aodbočil na Lansdowne Avenue. „Velká černá limuzína, že?“

Colin důrazně zavrtěl hlavou, až se mu rozevlály husté hnědé vlasy. „Ne. Spíš něco jako dodávka. Skříňová dodávka.“

Alex se podíval do zpětného zrcátka. „Nic takového nevidím.“

„Ještě je za křižovatkou,“ odpověděl Colin. Tiskl se břichem kopěradlu, hlavu nataženou nad zadní sedadlo. „Tamhle je! Už ji vidíš?“

Necelý blok za nimi vyjela zpoza rohu na Lansdowne Avenue nová dodávka značky Chevrolet. Pět minut po šesté vpondělí ráno to byl jediný další dopravní prostředek široko daleko.

„Myslel jsem, že to bude černá limuzína,“ prohodil Alex. „Ve filmech hrdiny vždycky pronásleduje velká černá limuzína.“

„To akorát ve filmech,“ opáčil Colin, aniž zdodávky, která si od nich udržovala odstup na vzdálenost jednoho bloku, spouštěl zrak. „Ve skutečnosti nikdo tak nápadný nebývá.“

Stromy na pravé straně vrhaly do poloviny ulice dlouhé černé stíny ana čelním skle vytvářely mihotavé obrazce, ze kterých šla hlava kolem. Kdesi na východě vycházelo první májové slunce, stále příliš nízko na obloze, než aby ho Alex ze svého místa dokázal zahlédnout. Jeho svěží jarní záře už ale zalévala staré dvoupatrové dřevěné domy, které vní opět vypadaly nově ačerstvě.

Alex Doyle, posilněný jitřním vzduchem azáplavou zelených pupenů na okolních stromech azpředstavy dlouhé cesty skoro stejně vzrušený jako Colin, si pomyslel, že nikdy nebyl šťastnější. Těžký vůz ovládal slehkostí, vychutnával si tichou sílu, kterou vněm měl kdispozici. Cesta bude náročná, ujedou spoustu kilometrů abude jim to trvat mnoho hodin, ale Colin se svou bujnou představivostí mu bude dělat lepší společnost než většina dospělých.

„Pořád tam je,“ zahlásil Colin.

„Přemýšlím, proč nás asi tak pronásleduje.“

Colin pokrčil útlými rameny, ale neotočil se. „Může pro to mít hromadu důvodů.“

„Pověz mi aspoň jeden.“

„No… Mohl se doslechnout, že se stěhujeme do Kalifornie. Ví, že si ssebou vezeme všechny cennosti, chápeš? Rodinné poklady, takovéhle věci. Takže nás pronásleduje, na nějakém opuštěném úseku nás vytlačí do příkopu aspistolí vruce nás okrade.“

Alex se rozesmál. „Rodinné poklady? Vždyť máš jenom tohle oblečení. Všechno ostatní odjelo před týdnem se stěhováky nebo to odvezla tvoje sestra letadlem. Amůžu tě ujistit, že já sám jsem si nevzal nic cennějšího než hodinky, co mám teď na ruce.“

Alexovo pobavení Colina nijak nevykolejilo. „Možná je to nějaký tvůj nepřítel. Už dlouho na tebe má pifku ateď si chce konečně vyřídit účty. Musí tě dostat dřív, než odjedeš změsta.“

„Ve Filadelfii nemám žádné opravdové přátele,“ řekl Alex. „Ale nemám tu ani žádné opravdové nepřátele. Akdyby mě chtěl zmlátit, proč se na mě nevrhl, když jsem ukládal zavazadla do kufru?“

Na čelním skle se rychle míhaly prchavé krajky slunečního světla astínů. Před autem na semaforu příhodně naskočila zelená, takže Alex mohl pokračovat bez brzdění.

Colin po chvíli nadhodil: „Třeba je to špion.“

„Špion?“ podivil se Alex.

„Rus nebo někdo takový.“

„Myslel jsem, že sRuskem vtéhle době kamarádíme.“ Alex se ve zpětném zrcátku zadíval na dodávku aznovu se usmál. „Ale ikdybychom se sRuskem už zase nekamarádili, proč by měl nějaký špion zájem zrovna omě nebo otebe?“

„To je přece jednoduché,“ řekl Colin. „Sněkým si nás spletl. Dostal za úkol sledovat někoho, kdo bydlí na naší ulici, azvoral to.“

„Takhle neschopných špionů se teda nebojím,“ prohlásil Alex. Natáhl ruku achvilku manipuloval sovládáním klimatizace, aby do nevětraného vozu nechal proudit mírný svěží vánek.

„Anebo to špion není,“ zamýšlel se dál Colin, stále zaujatý nenápadnou dodávkou. „Mohl by to být někdo úplně jiný.“

„Jako třeba kdo?“

„Nech mě nad tím popřemýšlet,“ odpověděl chlapec.

Azatímco Colin dumal nad totožností muže vdodávce, Alex Doyle sledoval ulici před sebou avmyšlenkách se upínal kSan Francisku. Pokud šlo oněho, tohle kopcovité město není pouze geografickým bodem. Pro něho je synonymem budoucnosti asymbolem všeho, po čem člověk vživotě touží. Čeká tam nové zaměstnání, inovativní reklamní agentura, která bere vážně imladé talentované komerční umělce. Na okraji Lincolnova parku tam stojí jejich nový domov, třípokojový dům se štukovou omítkou, súchvatným výhledem na oblast Golden Gate astřapatou palmou před oknem hlavní ložnice. Aje tam samozřejmě iCourtney. Kdyby tam nebyla, nová práce ani dům by nic neznamenaly. SCourtney se seznámil ve Filadelfii, zamilovali se do sebe anakonec se tam ivzali– na radnici na Market Street, sjejím bratrem Colinem coby čestným svědkem astenotypistkou zprávního odboru jako legitimní dospělou svědkyní. Colina pak vypakovali na dva týdny kAlexově tetě Pauline do Bostonu asami odletěli do San Franciska jednak na líbánky, jednak na schůzku sAlexovými novými zaměstnavateli, snimiž dosud mluvil jenom telefonicky. Ataké najít akoupit dům, kde začnou společný život. Právě vSan Francisku, na rozdíl od Filadelfie, nabývala budoucnost tvar asmysl. San Francisco se stalo budoucností. ACourtney stímhle městem splynula. VAlexově mysli už byla San Franciskem, stejně jako San Francisco bylo budoucností. Courtney byla zlatovlasá avyrovnaná, exotická asmyslná, intelektuálně podmanivá, pohodlná azároveň vzrušující– byla vším, čím bylo San Francisco. Ateď, když na Courtney myslel, všechny ty kopcovité ulice amodrá zátoka jasně vyvstávaly na plátně jeho vnitřního zraku.

„Pořád tam je,“ ozval se znovu Colin, vyhlížející zúzkého zadního okénka.

„Tak zatím se nás aspoň nepokusil vytlačit do příkopu,“ řekl Alex.

„To neudělá,“ namítl Colin.

„Jak to?“

„Jen za námi pojede. Je to vládní agent.“

„Myslíš zFBI?“

„Řekl bych, že jo.“ Colin zasmušile sevřel rty.

„Co by ztohohle pronásledování měl?“

„Nejspíš si nás sněkým spletl,“ vrátil se Colin kpůvodní myšlence. „Dostal za úkol sledovat nějaké radikály. Všiml si našich dlouhých vlasů ato ho zmátlo. Myslí si, že my jsme ti radikálové.“

„Naši vlastní špioni jsou úplně stejně neschopní jako ti ruští, viď?“

Alexův úsměv– velkorysý oblouk na obou koncích podtržený ďolíčkem– byl na jeho tvář až příliš široký. Nasazoval ho nejen proto, že se cítil tak zatraceně dobře, ale také kvůli tomu, že pokud věděl, byla to jeho největší přednost. Za celých třicet let života mu nikdo neřekl, že je pohledný. Navzdory faktu, že měl ze čtvrtiny irskou krev, bylo vněm až příliš mnoho zItala, hlavně ta výrazná čelist anepřehlédnutelný římský nos. Tři měsíce po seznámení, když spolu začali spát, mu Courtney řekla: „Alexi, ty prostě nejsi hezkej chlap. Jsi rozhodně atraktivní, ale nejsi hezkej. Když říkáš, že vypadám fantasticky, chci ti to oplatit…, ale prostě nemůžu lhát. Ovšem tvůj úsměv, to je dokonalost sama. Když se usmíváš, vypadáš trochu jako Dustin Hoffman.“

Už ksobě byli příliš upřímní, než aby se ho její slova dotkla. Takové srovnání ho spíš potěšilo. „Dustin Hoffman? To si vážně myslíš?“

Chvíli si ho prohlížela, jemně sevřela jeho bradu avslabém oranžovém světle noční lampičky mu natáčela hlavu ze strany na stranu. „Když se usmíváš, vypadáš úplně jako Hoffman. Teda když se zrovna snaží hrát ošklivýho.“

Vypoulil na ni oči. „Když se snaží hrát ošklivýho? Co to říkáš, proboha?“

Courtney se ušklíbla. „Chtěla jsem říct… No, Hoffman ve skutečnosti ošklivě vypadat nemůže, ani když se snaží. Ty máš úsměv jako Hoffman, ale nejsi tak hezkej…“

Sledoval ji, jak se zoufale snaží vymanit zklubka trapnosti, do něhož se zamotala, amusel se rozesmát. Ajeho smích ji nakazil. Za chviličku se oba chechtali jako blázni, vtip dál rozvíjeli, aby vyzněl ještě legračněji, smáli se, až se jim udělalo špatně, pak se zklidnili asparadoxně prudkou vášnivostí se pomilovali. Od té noci měl Alex neustále na mysli, že se musí co nejvíc usmívat.

Na pravé straně ulice cedule oznamovala, že najíždí na Schuykillskou dálnici. „Teď dej agentovi pokoj,“ prohodil ke Colinovi. „Ať si nás chvíli pronásleduje vklidu. Budeme na dálnici, takže by ses měl otočit akonečně se připoutat.“

„Ještě moment,“ žadonil Colin.

„Ne. Připoutej se aspoň kolem pasu, nebo si ho budeš muset vzít ipřes rameno.“ Spoutání oběma částmi pásu Colin přímo nesnášel.

„Půl minutky,“ řekl Colin aještě víc se přitiskl kopěradlu, zatímco Alex mířil svozem na dálniční nájezd.

„Coline–“

Hoch se otočil aseskočil na sedadlo. „Chtěl jsem vidět, jestli za námi pojede ina dálnici. Ajede.“

„No, jasně že jede,“ ujistil ho Alex. „Agent FBI operuje iza městem. Mohl by nás sledovat kamkoliv.“

„Přes celou Ameriku?“ zeptal se Colin.

„Jistě. Proč ne?“

Colin se hlavou opřel osedadlo arozesmál se. „To by byla sranda. Co kdyby nás sledoval až na západní pobřeží apak zjistil, že nejsme radikálové, za které nás považoval?“

Na vrcholu nájezdu se Alex zadíval jihovýchodním směrem na dva prázdné asfaltové pruhy. Zlehka sešlápl plynový pedál avyrazili na západ. „Zapneš si už ten pás?“

„No tak jo,“ přisvědčil Colin zdráhavě azašátral po polovině přezky, která byla srolovaná vprohlubni vedle dveří spolujezdce. „Zapomněl jsem.“ Samozřejmě že nezapomněl. Colin nikdy na nic nezapomínal. Prostě jen nerad jezdil se zapnutým pásem.

Alex na okamžik odvrátil zrak od prázdné vozovky aúkosem se zadíval na chlapce zápasícího spřezkou. Colin se šklebil, zařízení proklínal, ze zapínání dělal strašnou vědu, aby dal Alexovi zřetelně najevo, co si myslí ojízdě vpozici spoutaného vězně.

„Tvářit se můžeš, jak chceš, ale zvykej si,“ doporučil mu Alex aspohledem upřeným na dálnici se sám ušklíbl. „Ten pás budeš mít zapnutý celou cestu až do Kalifornie, ať se ti to líbí, nebo ne.“

„Líbit se mi to nebude,“ ujistil ho Colin. Jakmile se konečně opásal, uhlazoval si záhyby na tričku sKing Kongem, dokud sítotisková fotografie obří běsnící gorily nespočinula vpřesném středu jeho křehkého hrudníku. Zočí odhrnul hustou ofinu anarovnal si těžké brýle sdrátěnými obroučkami, které mu jen horko těžko držely na malém nosíku. „Pět tisíc kilometrů,“ řekl při pohledu na šedý beton, mizející pod koly jejich auta. Elektricky ovládané sedadlo thunderbirdu bylo dostatečně vysoko na to, aby měl dobrý výhled dopředu. „Za jak dlouho takovou dálku ujedeme?“

„Nebudeme se nikde flákat,“ odpověděl Alex. „Do San Franciska bychom se měli dostat vsobotu ráno.“

„Takže pět dní,“ konstatoval Colin. „To je necelých tisíc kilometrů denně.“ Taková rychlost vněm zjevně vyvolala zklamání.

„Kdybys mě tak mohl střídat za volantem,“ posteskl si Alex. „Šlo by nám to líp. Ale když řídím sám, víc než tisíc kilometrů za den nechci riskovat.“

„Aproč snámi teda nejela Courtney?“ zeptal se Colin.

„Připravuje dům. Čekala tam na stěhováky ateď zařizuje závěsy akoberce avšechny tyhle věci.“

„Věděls, že jak jsem letěl do Bostonu za Pauline, když jste vy dva byli na líbánkách, byla to moje první cesta letadlem?“

„Vím otom,“ přitakal Alex. Colin otom po návratu mluvil dva dny vkuse.

„Ten let se mi fakt moc líbil.“

„Já vím.“

Colin se zamračil. „Aproč jsme nemohli tohle auto prodat aletět do Kalifornie sCourtney?“

„Odpověď znáš,“ řekl Alex. „Tohle auto je jenom rok staré. Nové auto nejvíc ztrácí na hodnotě vprůběhu prvního roku. Jestli zněj chceš mít nějaké peníze, tři nebo čtyři roky si ho necháš.“

„Ty by sis takovou ztrátu dovolit mohl,“ namítl Colin azačal vyťukávat tichý, ale neodbytný rytmus do kolen svých laclových džínů. „Slyšel jsem tě, jak ses bavil sCourtney. VSan Francisku budeš vydělávat pěkný balík.“

Alex nastavil dlaň, aby oschla vmírném vánku zprůduchu klimatizace na palubní desce. „Třicet pět tisíc dolarů ročně není žádný balík.“

„Já dostávám kapesné jenom tři dolary,“ upozornil ho nespokojeně hoch.

„To je pravda,“ řekl Alex. „Ale já mám oproti tobě devatenáct let zkušeností aprůpravy navíc.“

Pneumatiky příjemně hučely.

Vprotisměru se prohnal obrovský kamion. Po té dodávce to bylo teprve druhé auto, který dnes ráno viděli.

„Pět tisíc kilometrů,“ zamyslel se nahlas Colin. „To je asi tak osmina cesty kolem světa.“

Alex nad tím musel chvíli přemýšlet. „To je pravda.“

„Kdybychom jeli pořád dál avKalifornii nezastavovali, potřebovali bychom kobjetí země cirka čtyřicet dnů,“ pronesl Colin srukama sepjatýma kolem imaginárního glóbu, na nějž upíral soustředěný pohled.

Alex si vzpomínal, jak se Colin slovo „cirka“ naučil, protože ho fascinoval jeho zvuk amožnosti. Týdny ho používal, když chtěl vyjádřit přibližnost nějakého jevu, úplně zapomněl na veškerá synonyma. „No, to by bylo nejspíš víc než čtyřicet dní,“ dodal Alex. „Nevím, jak rychle bychom mohli jet po hladině Pacifiku.“

Colinovi to připadalo legrační. „Chtěl jsem říct, že bychom to tak zvládli, kdyby tam byl most,“ opravil se.

Alex se zadíval na tachometr auvědomil si, že jedou jen osmdesátkou, otřicet kilometrů za hodinu míň, než si naplánoval na první úsek cesty. Colin byl dobrý společník. Vlastně byl až příliš dobrý. Jestli ho bude takhle rozptylovat pořád, na přejetí celých Spojených států budou potřebovat cirka měsíc.

„Čtyřicet dní,“ přemýšlel Colin. „To je polovina času, který byl potřeba vdobě, kdy otěchhle věcech psal Jules Verne.“

Ikdyž věděl, že Colin ve škole přeskočil ročník aže na rozdíl od svých spolužáků snadšením přečte všechno, co se mu dostane do ruky, Alexe vždycky překvapilo, jak obrovský má tenhle kluk přehled. „Tys četl Cestu kolem světa za osmdesát dní?“

„Jasně,“ odpověděl Colin. „Už dávno.“ Natáhl ruce před jiný průduch asušil si je tak, jak to vídával dělat Alexe.

Ačkoliv to byla drobnost, tohle gesto na Alexe udělalo dojem. Ion býval hubený úzkostný kluk, který měl neustále vlhké dlaně. Podobně jako Colin se styděl vpřítomnosti cizích lidí, nešly mu sporty, mezi svými vrstevníky býval outsiderem. Na vysoké se pustil do urputného posilování sčinkami aza cíl si vytkl udělat ze sebe nového Charlese Atlase. Když se mu rozšířil hrudník aztvrdly bicepsy, posilování ho přestalo bavit, atak ho pustil zhlavy. Svýškou sto sedmdesát pět centimetrů advaasedmdesáti kilogramy se zněho žádný Charles Atlas nestal. Ale byl štíhlý azocelený, už ne takový hubeňour jako dřív. Přesto slidmi, které nově potkal, jednal neobratně– adlaně se mu stále často potily nervozitou. Vhloubi duše nezapomněl, jaké je cítit se neustále nesvůj anikdy nemít pořádné sebevědomí. Když teď Colina sledoval, jak si suší útlé ruce, pochopil, proč ktomuhle klukovi od prvního okamžiku cítí sympatie aproč jim je spolu ode dne, kdy se před osmnácti měsíci poprvé setkali, vlastně pořád dobře. Dělilo je devatenáct let. Ale skoro nic jiného.

„Ještě tam je?“ přerušil Colin tok Alexových myšlenek.

„Cože?“

„Ta dodávka.“

Alex se podíval do zrcátka. „Jo. FBI se jen tak nevzdává.“

„Můžu se podívat?“

„Neodepínej si pás.“

„Tohle bude hrozná cesta,“ posteskl si Colin.

„Jestli hodláš už od začátku bojkotovat pravidla, tak bude,“ pokýval hlavou Alex.

Vprotisměru houstl provoz, do města mířili první lidé za prací atu atam za dělícím pásem prosvištěl kamion na posledním úseku své dlouhé jízdy kdovíodkud. Vpruzích táhnoucích se na západ byli ovšem vidět pouze oni adodávka.

Slunce vycházelo za thunderbirdem, kde je nijak neobtěžovalo. Oblohu před autem narušovaly pouze dva bílé mraky. Kopce po obou stranách cesty byly zelené.

Když ve Valley Forge najeli na placenou dálnici apokračovali po ní kHarrisburgu, Colin se opět zeptal: „Jak to vypadá za námi?“

„Pořád tam je. Chudák agent FBI, co je na stopě nesprávné kořisti.“

„Nejspíš přijde opráci,“ poznamenal Colin. „Tím se otevřou dvířka pro mě.“

„Ty chceš být agent FBI?“

„Přemýšlím otom,“ připustil hoch.

Alex sthunderbirdem najel do levého pruhu, aby předjel auto táhnoucí koňský přívěs. Na zadním sedadle vozu seděly dvě holčičky zhruba Colinova věku. Přitiskly se koknu ana Colina zamávaly. Ten zčervenal azadíval se upjatě kupředu.

„UFBI to nebude taková otrava,“ řekl.

„No, tak to nevím. Kdybys musel týdny sledovat nějakého padoucha, než se uráčí provést něco vzrušujícího, mohl by ses ukousat nudou.“

„Nebude to nudnější než sedět uškrcený pásem celou cestu až do Kalifornie,“ řekl Colin.

Panebože, pomyslel si Alex, to jsem si zase naběhl. Vrátil se sautem do pravého pruhu anastavil tempomat na sto deset kilometrů za hodinu, aby si udrželi slušnou rychlost ivpřípadě, že ho Colin zase něčím příliš zaujme. „Až nás ten chlap dožene na opuštěném úseku avytlačí nás do příkopu, ještě mi budeš za ten zapnutý pás děkovat. Zachrání ti život.“

Colin se otočil apodíval se na něho. Velké hnědé oči měl za brýlemi ještě oněco větší. „Myslím, že ty to jen tak nevzdáš.“

„To si myslíš správně.“

Colin si povzdechl. „Teď jseš víceméně můj táta. Je to tak?“

„Jsem manžel tvojí sestry. Ale… jelikož jsi byl sestře svěřený do péče, asi se dá říct, že mám otcovské právo stanovit jistá pravidla, kterými se budeš řídit.“

Colin zavrtěl hlavou aodmetl si vlasy zočí. „Já nevím. Možná bylo lepší, když jsem byl sirotek.“

„Cože? To si vážně myslíš?“ zeptal se Alex kypící předstíraným hněvem.

„Jenže kdyby ses neobjevil, neletěl bych do Bostonu,“ připustil Colin. „Nenaskytla by se mi ani možnost jet do Kalifornie. Ale… prostě nevím.“

„Ty jsi ale číslo!“ Alex mu volnou rukou prohrábl vlasy.

Colin si hlasitě povzdechl, jako by potřeboval svatou trpělivost, aby sAlexem vůbec vyšel, ahřebenem, který nosil vkapse, si přičísl rozcuchanou čupřinu. Hřeben vrátil na místo anarovnal si tričko sKing Kongem. „Ještě otom budu muset přemýšlet. Zatím si nejsem jistý.“

Motor si neslyšně vrněl. Ani pneumatiky nedělaly na kvalitním povrchu dálnice téměř žádný hluk.

Uplynulo pět minut, aniž se cítili trapně; vyhovovali si natolik, že ticho snášeli bez problémů. Colin však podléhal nervozitě ado kostnatých kolen si začal vyťukávat nové, bizarně složité rytmy.

„Nechceš naladit něco vrádiu?“ zeptal se Alex.

„To bych se musel odpoutat.“

„Tak jo. Ale jenom na chviličku.“

Hoch si spotěšením poslechl svištění navíjeného textilního pásu. Vmžiku byl na kolenou astváří otočenou kzadnímu oknu už vyhlížel ven. „Je za námi!“

„Hele!“ okřikl ho Alex. „Máš ladit rádio.“

Colin se otočil, posadil se avěnoval Alexovi odzbrojující úsměv. „No jo, ale myslel by sis, že to nejsem já, kdybych to nezkusil.“

„Najdi tam nějakou muziku.“

Colin sknoflíkem manipuloval, dokud nenaladil jakousi rockovou stanici. Zvýšil hlasitost apak zničehonic vyskočil na kolena aznovu vyhlédl ze zadního okna. „Ještě jsme ho nesetřásli,“ nahlásil. Potom se svezl na sedadlo asáhl po pásu.

„Víš, že je stebou někdy fakt kříž?“ zeptal se ho Alex.

„Se mnou si starosti nedělej,“ opáčil Colin. „Starosti si musíme dělat stím chlapem, co nás pronásleduje.“

Ve čtvrt na devět už byli za Harrisburgem azastavili umotorestu Howard Johnson’s. Jen co Alex před budovou soranžovou střechou vklouzl na parkovací místo, Colin už vykukoval zauta. „Je tady. Přesně jak jsem očekával.“

Alex zahlédl bílou dodávku, jak míjí motorest amíří kčerpací stanici na druhém konci odpočívadla. Na jejím boku stálo křiklavě modrozelenými písmeny: PRONÁJEM STĚHOVACÍCH VOZŮ. ZAŘÍZENÍ PRO JEDNOSMĚRNOU PŘEPRAVU VLASTNÍMI SILAMI! Pak mu zmizela zdohledu.

„Tak pojď,“ pobídl Colina. „Jdeme se nasnídat.“

„Jo,“ potřásl Colin hlavou. „Rád bych věděl, jestli bude mít odvahu vejít dovnitř za námi.“

„Přijel sem jenom natankovat. Než se najíme, bude nejmíň osmdesát kilometrů před námi.“

Když pak po necelé hodině opět vyšli ven, všechna parkovací místa před motorestem byla obsazená. Nový cadillac, dva volkswageny neurčitého stáří, zářivě rudý sportovní triumph, domlácený azablácený starý buick, jejich thunderbird azhruba desítka dalších vozidel zaparkovaná uobrubníku jako několik druhů zvířat dělících se ojeden žlab. Po vypůjčené dodávce nebylo nikde ani stopy.

„Když jsme jedli, zavolal svým šéfům,“ řekl Alex. „Konečně zjistil, že sleduje nesprávné lidi.“

Colin se mračil. Vrazil si ruce do kapes kalhot anepřestával se rozhlížet po parkovišti, jestli tam dodávka nestojí vnějakém rafinovaném přestrojení. Protože jestli ne, bude si muset vymyslet úplně novou hru.

Pokud šlo oAlexe, tomu to nevadilo. Byl si téměř jistý, že dokonce ani Colin hned tak nepřijde na další záminky pro odepínání bezpečnostního pásu.

Pomalu kráčeli kautu. Alex si vychutnával svěží ranní vzduch aColin mžoural kolem sebe snadějí, že dodávku přece jenom někde zahlédne.

Najednou prohlásil: „Vsadím se, že parkuje za motorestem.“ Než mu to Alex stihl zakázat, vyrazil za roh budovy, až mu na betonu hlasitě zapleskaly tenisky.

Alex si sedl do auta, nastartoval anastavil klimatizaci ostupínek výš, aby vyfoukala dusný vzduch, který se uvnitř nashromáždil, zatímco snídali.

Než se připoutal, Colin byl zpátky. Otevřel dveře na straně spolujezdce azatvářil se zkroušeně: „Není tam.“ Zavřel azamkl, svěsil ramena, útlé ruce zkřížil na hrudi.

„Pás.“ Alex zařadil rychlost avycouval.

Colin se zamručením poslechl.

Přejeli kčerpací stanici azastavili ujednoho ze stojanů.

Muži, který knim přiběhl, aby je obsloužil, mohlo být něco přes čtyřicet. Byl statný jako farmář, měl brunátnou tvář asukovité ruce. Přežvykoval tabák, což ve Filadelfii ani vSan Francisku nebylo často kvidění, aměl dobrosrdečný výraz. „Tak co to bude, pánové?“

„Plnou, prosím,“ řekl Alex aoknem mu podal kreditku.

„Jasná páka.“ Na kapse mužovy košile byla vyšita čtyři písmena– CHET. Chet se předklonil azadíval se za Alexe na Colina. „Jak se máš, náčelníku?“

Colin se na něho nevěřícně zadíval. „D-d-dobře,“ zakoktal aschoulil se vsedadle.

Chet vycenil zažloutlé zuby. „To rád slyším.“ Potom přešel kzadní části auta azačal tam manipulovat shadicí.

„Proč mi řekl ‚náčelníku‘?“ zeptal se Colin. Nevěřícnost už potlačil, teď cítil spíš rozpaky.

„Třeba si myslí, že jsi indián,“ odpověděl Alex.

„No jasně.“

„Nebo že velíš nějakému oddílu.“

Colin se na sedadle zavrtěl avěnoval mu kyselý pohled. „Měl jsem letět sCourtney. Tyhle tvoje vtípky pět dní dávat nebudu.“

Chet se vrátil, podal Alexovi jeho kreditku ana tvrdé plastové podložce mu nabídl potvrzení oprodeji. Alex od něj převzal propisku, podepsal se amuž se znovu zadíval na Colina. „Máš před sebou ještě dlouhou cestu, náčelníku?“

„Přesně tak.“

„Bráchové?“ zeptal se Chet.

„Co, prosím?“

„Jste bráchové?“

PRONÁJEM STĚHOVACÍCH VOZŮ