© Carlsen Verlag, Hamburg 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Iva Zündorf, 2020

Cover © Fréderic Bertrand, 2020

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2020

www.nasenakladatelstvi.cz

www.facebook.com/nakladatelstviomega

ISBN 978-80-277-0588-7 (ePub)

ISBN 978-80-277-0589-4 (mobi)

ILUSTRACE FRÉDERIC BERTRAND

OBSAH

Dva dny před tím, než to všechno začalo…

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Po nějaké době…

A ZAČÍNÁME!

Dva dny před tím,

než to všechno začalo…

Ája dostala k narozeninám spoustu bezvadných věcí.

Blikající kruh Hula-hop, svůj první kufřík a samozřejmě hodně knížek. Ten nejlepší dárek ze všech byla krabice s upíří panenkou.

Byla to jediná věc, kterou si vzala s sebou do vlaku. Hrála si s panenkou celou cestu. Mohla ji malovat a česat, a navíc měla upírka k sobě ještě černého kocoura.

Stejně černé byly i její vlasy. S fialovými proužky. Oči měla zelené, trochu kočičí, a samozřejmě, dva velké špičáky, aby mohla sát krev.

Na krku měla šátek sepnutý sponkou, která vypadala jako krvežíznivá piraňa. K panence patřil ještě kufřík ve tvaru malé rakvičky a v něm šatičky na převlékání, černé lakované kozačky, minikartáč na vlasy a líčidla.

Ája chtěla upírce zrovna namalovat oční stíny, když vtom vjel vlak do tunelu a najednou byla všude tma.

„Co je, proč někdo nerozsvítí světlo?“

„Co se děje?“ překřikovali se zmateně cestující. Vlak už ale mezitím vyjel z tunelu.

Ája se lekla.

V jedné ruce držela ještě pořád paletku se stíny a ve druhé malý štěteček. Na sedadle ale neleželo nic, co by mohla nalíčit. Její panenka byla pryč!

Vampirie se tísnila v dřevěné krabičce. Na hrudníček jí stekla černá slza a víko se nad ní zavřelo. Někdo krabici zabalil do papíru a skřípajícím fixem na ni načmáral zvláštní adresu:

NIKOMU!

DO HÁJE

AŽ ÚPLNĚ NA KONEC SVĚTA

Kapitola 1

NEMO JE ROZUMNÝ

Nemo postavil kolo do stojanu a rychle zacvakl zámek. Zajížďka na poštu ho stála celou čtvrthodinu. Musel si pospíšit, když chtěl Otce a Bédovi ještě před vyučováním říct, co se stalo. Obvykle jezdili do školy spolu s Bédou, ale Béda byl včera na noc u táty…

Nemo sundal batoh z nosiče a rozhlédl se po školním dvoře. Kde jsou jeho kamarádi?

Dvůr byl plný dětí. Brebentící zástupy proudily ke vchodu školy, kde měly dozor dvě učitelky. Na pravé straně stála paní učitelka Kašpárková, jejich třídní. Vlevo stála ředitelka školy, paní doktorka Hůlková. Obě rozdávaly žákům růže ke 150. výročí školy. Přípravy na velkou školní slavnost, která se měla konat dnes večer, byly v plném proudu.

Nemo si všiml, že paní učitelka Kašpárková podává růži jedné dívce s hnědými vlasy. Hnědovláska měla na sobě modro-bílé pruhované tričko a kraťasy, k nim růžové žabky a francouzský baret.

Otka! Nemovi se rozbušilo srdce. Ve srovnání s ní si ve svém vytahaném triku a počmáraných teniskách připadal trochu ošuntěle.

Ten baret z Bretaně byl určitě dárek od rodičů. Pan a paní Paušovi byli herci, hráli hlavní role v seriálu Osudová láska, který běžel už celá léta na televizní stanici Kabel-A. Když pracovali v zahraničí, přivezli Otce vždycky něco na sebe. Pokaždé to bylo něco typického ze země, kde natáčeli.

Vtom se Otka obrátila.

Nemo se rychle podíval jinam, aby to nevypadalo, že na ni civí. Odešel pár kroků stranou a zastavil se ve stínu pódia, které už bylo připravené na školní slavnost.

„Poslouchej, co je vlastně mezi tebou a Otkou?“ vyptával se Béda, který se vedle něj zničehonic zjevil jako duch.

Nemo se lekl. Zadíval se na svého kamaráda. Na čele i na nose se mu leskl opalovací krém a na zrzavé kštici měl naraženou kšiltovku s ochrannou látkou vzadu, aby si nespálil pihovatý krk.

„Nic!“ zalhal Nemo a snažil se tvářit jako neviňátko.

„No tak! Nejsem přece na hlavu padlý. Vždyť je to jasné.“

„Pfff! Na hlavu padlý…“ prskal Nemo. „Nemluv pořád jako tvoje babička!“

Ale Béda se nenechal odradit. „Myslíš, že to nevidím? Jak po Otce pokukuješ, když se dívá jinam, a jak rychle uhneš očima, když se podívá na tebe.“

Nemo zrudl až ke kořínkům vlasů. Měl totiž za to, že se chová zvlášť nenápadně. A teď se ukázalo, že právě ta nenápadnost byla nápadná.

„Tak to přiznej!“ popichoval ho Béda. „Ty proti ní něco máš.“

Nemo se na něj užasle podíval. „Cože? Ne!“

„No tak už to konečně vybal!“ Béda do něj nepřestával šťourat.

„Co má vybalit?“ ozvalo se za nimi.

Vylekaně se obrátili. S vytřeštěnýma očima oba zírali na Otku, jako by právě spadla z Marsu.

„Ehm…“ Nemo si zaraženě prohlížel špičky tenisek. Hned ale pohled zvedl, aby si Béda náhodou nemyslel, že uhne očima vždycky, když se na něj Otka podívá.

„Poslouchej,“ naklonila se k němu Otka a ztišila hlas. „Že ty jsi zase dostal balík?“

„Ano!“ vyhrkl Nemo. Málem by zapomněl! Přece jim chtěl vyprávět hlavně o tom, že dnes ráno u nich přede dveřmi zase ležel balíček!

„Cože?“ Béda se na Nema ohromeně podíval. „Proč to neřekneš rovnou?“

„No, protože ty jsi…“

„A kde je?“ přerušila je Otka.

„Na poště. Tentokrát jsem ho zanesl zpátky.“

„Správně, Nemo, jsem na tebe pyšný!“ Béda ho pochvalně poplácal po ramenou.

„A to ses nás ani nezeptal?“ zeptala se vyčítavě Otka.

Nemo se na ni omluvně podíval. Však se kvůli tomu na sebe taky hněval! Život v Horním Suchopáru byl tak strašně nudný. To se pak člověk dalšího dobrodružství dobrovolně nevzdává úplně snadno. Bylo to ale opravdu to nejrozumnější, co mohl udělat.

„Kvůli těm malérům s Yettim a pak i těm se Slizzíkem jsem školu trochu zanedbával,“ hájil se. „Na třetí příšerku už vážně nemám čas. Navíc je dneska ta školní slavnost a v pondělí píšeme písemku z matematiky. O víkendu se musím bezpodmínečně učit.“

„Jestli dostane kouli, tak letí,“ potvrdil Béda.

Otka svraštila čelo. „Co to má znamenat? Jako že jsi na propadnutí?“

Nemo přikývl. „Abych pravdu řekl, vidím to dost černě.“

Sotva to dořekl, nebe opravdu potemnělo. Obloha zčernala tak rychle, jako by někdo otočil vypínačem. Ptáci ztichli. I žáci a učitelé. Všichni stáli na školním dvoře jako přikovaní a jen se rozhlíželi kolem sebe.

Otka zděšeně pozorovala, jak se květ růže, kterou držela v ruce, pomalu zavírá.

Na školním dvoře zavládlo ticho. Strašidelné ticho.

Nemo zaklonil hlavu a podíval se na nebe, které už nebylo zářivě modré. Obloha, která byla před chvilkou úplně jasná, teď přecházela do temně šedé. O minutu později už byla úplná tma.

Kapitola 2

NAJEDNOU JE NOC

Ve škole se rozsvítila světla. Žáci, kteří byli uvnitř, otvírali okna a rozhlíželi se. Někteří vyběhli ven, aby se podívali, co se stalo.

„Zachovejte klid!“ zvolala ředitelka Hůlková přes ztichlý školní dvůr. „Všichni se okamžitě vraťte do budovy! Ale pomalu! Netlačte se!“ Znepokojeně proudili zpátky do školy. Velká vstupní hala se brzy zaplnila.

Bylo jich tam na tři sta a všichni mluvili najednou. Strkali se na schodišti, mačkali se jako sardinky i na parapetech ve výklencích oken. Nemo, Otka a Béda zůstali stát u vchodu.

„Co to je?“ ustrašeně vyhlížela Lili z okna.

„To můžou být jedině vetřelci z vesmíru,“ mudroval Tomáš, který se rád díval na sci-fi filmy. „Jejich obrovská vesmírná loď se vznáší nad městem a vrhá na nás stín.“

Pár mrňousů vyjeklo strachy.

„Takový nesmysl!“ uklidňovala je paní učitelka Kašpárková. „Zřejmě to bude smog.“

„V tak malém městě, jako je Horní Suchopár, určitě ne,“ namítal pan Stříbrný. Učitel matematiky měl na sobě kraťasy pod kolena a na nohou outdoorové sandály. Pod paží mu trčel obrovský trojúhelník pro rýsování na tabuli. „Tak znečištěné ovzduší bývá jenom ve velkoměstech, jako je Peking nebo Mexico City.“

„Chyba!“ opravil ho zeměpisář. „Právě za velkých veder se smog vyskytuje i mimo velké aglomerace.“

„Ale vždyť je tam tma, že by se dala krájet.“ Paní ředitelka svraštila čelo a vyhlížela ven. „Podle mě to není smog. Vypadá to spíš na úplné zatmění slunce.“

„Ale dnes žádné být nemá,“ namítal zeměpisář. „Aspoň o ničem takovém nevím.“

Jeden deváťák vytáhl z batohu mobil a díval se na internet.

„Riskuješ, chlapče!“ pomyslel si Nemo. Věci, které nesouvisely s vyučováním, byly ve škole přísně zakázány. Když ředitelka někoho přistihla, putovala ta věc okamžitě do velké bedny ve sklepě a člověk ji potom dostal zpátky až na konci školního roku. Ale konec školního roku byl už za dva týdny a deváťák zřejmě riziko vyhodnotil jako únosné. Navíc měla ředitelka Hůlková zrovna úplně jiné starosti. Zmizela za obrovským fíkusem do ředitelny, kde neustále vyzváněl telefon.

„Co myslíte?“ šeptala Otka oběma kamarádům. „Má ta tma něco společného s naším balíčkem? Tak jako sníh s Yettim a déšť se Slizzíkem?“

„Nepřeháněj!“ usměrnil ji Béda. „Nemůžeme přece za každou změnu počasí. Zemětřesení a tornáda přicházejí přece i bez toho, že bychom otevřeli nějaký balík.“

„Já jsem ho navíc vůbec neotvíral,“ dodal Nemo.

„Ale co když to udělal někdo jiný?“ přepadlo Otku zlé tušení.

„Proč se tedy najednou tak setmělo?“

„Nejbližší úplné zatmění slunce bude 3. září 2081!“ volal deváťák s mobilem. „To nemůže být ono!“

„Vždyť jsem to říkal!“ Učitel zeměpisu spokojeně pokyvoval hlavou.

„Co budeme dělat?“ volala učitelka Kašpárková na paní ředitelku, která právě vešla do vestibulu. „Budeme mít normální výuku?“

„Ne!“ zakřičelo tři sta dětí jedním hlasem.

„O tom tady ještě stále rozhoduji já!“ vyštěkla na ně ředitelka. „Nemohu vás poslat domů v takové tmě!“

„Ale ano!“ odpověděly děti sborem.

Otka se naklonila k Nemovi: „Komu přesně jsi ten balík předal? Frantovi Paclíkovi z balíkové služby?“

„Ne.“ Nemo zavrtěl hlavou. „Franta Paclík v tu dobu ještě rozvážel poštu. Balík jsem odevzdal na hlavní přepážce. Byla tam nějaká paní. Nemám tušení, co s ním udělala. Na balíku nebyl napsaný odesílatel. Jenom jako vždy ta podivná adresa: Nikomu. Do Háje. Až úplně na konec světa.“

Béda si povzdechl. Chvíli si všichni tři mysleli, že by to mohl být pošťák s dredy. Franta Paclík byl přesvědčený o tom, že tou divnou adresou nemůže odesílatel myslet nikoho jiného než Nema. ‚Nemo‘ přece znamená latinsky ‚nikdo‘. Kromě toho bydleli v ulici, která se jmenovala V Háji, a s tím koncem to taky sedělo, před domem totiž měli plakát na toaletní papír s obrovským zadkem.

Nemo už ale trochu začínal pochybovat o tom, že ty balíčky skutečně byly pro něj. Doposud byla v každém z nich živá hračka, u které později vyšlo najevo, že je kradená. Když ji z balíčku vytáhli, začalo okamžitě bláznit počasí. Kdyby pokaždé nedokázali hračku vrátit tomu, komu patřila, dopadlo by všechno špatně…

Nemo se zamyšleně díval ven do tmy. Někdo vždycky sebral dětem v Suchopáru hračku, zabalil ji a poslal „Až úplně na konec světa“.

Zbývá jen otázka: Kdo to byl?

A proč to všechno?

„Musíme se zajít na poštu podívat, co se stalo s balíčkem,“ vytrhla jej z myšlenek Otka.

„Dobře.“ Nemo přikývl. Opřel se zády o dveře ve vestibulu a opatrně je otevřel.

„Teď?“ protestoval Béda. „Vždyť je přece škola!“

„To nebude až tak horké,“ uklidňoval ho Nemo. „První dvě hodiny je tělocvik. Tam se ani nepozná, když budeme chybět. Na matematiku už musíme být zase zpátky. Je to poslední hodina před písemkou.“

„Počkej!“ zastavil ho Béda. „Vždyť přece nemusíme jít za školu všichni tři.“

„To je fakt!“ Nemo se podíval na Otku. „Půjdeme s Bédou sami.“

„Cože?“ skuhral Béda.

„Tak to ani náhodou!“ zasyčela Otka. „Jdu taky.“

„Tak dobře.“ Nemo se pousmál. „Když bezpodmínečně chcete oba se mnou… tak jdeme všichni! Jste fakt kamarádi.“

„No, to teda jsme,“ povzdechl si Béda a vyklouzl za nimi ze dveří.

Kapitola 3

ZÁCHRANKA

Nemo sBédou se opřeli do pedálů. Šlapali dost rychle na to, aby se roztočilo dynamo, ale zase ne tak moc, aby jim stačila iOtka. Udýchaně běžela za nimi, žabky na bosých nohou jí pleskaly po asfaltu. Litovala, že dnes jela do školy státou autem. Akluci neměli na horských kolech nosič, na který by si mohla sednout.

To už ale byli venku zareálu školy. Rychlými obloučky jako ve slalomu míjeli černé postavy, které stály na cestě jako temné stíny, asobavami hleděly na oblohu.

„Co se to jen snaším městem děje?“ hořekovala jedna paní, která si zrovna chtěla jít zaběhat. „Nejprve sníh, potom slizký déšť…“

„To je konec světa,“ přidal se kavárník zCafé Luft. Svelkým podnosem na dlani umně proplouval mezi židličkami apokládal na stolky čajové svíčky.

„Vždyť je tma,“ namítala Otka asotva popadala dech. „Ti nás ani nemůžou vidět.“

Zbudovy vyběhli dva záchranáři snosítky– ana nosítkách ležel Franta Paclík.