Romeo, Julie a tma

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Copyright © Jan Otčenášek – dědicové c/o DILIA, 1958

Cover © Adéla Korbelářová, 2023

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2023

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-4543-2 (ePub)

ISBN 978-80-277-4544-9 (mobi)

Jan

Otčenášek

Romeo, Julie a tma

Leč budu vyhnán! Co mi platna moudrost, když nedovede Julii udělat, vévodův ortel zrušit, přenést město? Čert vezmi moudrost! Neříkej mi nic!

Shakespeare

***

Staré domy jsou jako staří lidé: plny vzpomínek.

Mají svůj osobitý život a tvář. Jejich puchřející zdi vsákly již snad všechny pachy, které přebývají v blízkosti lidských příbytků. Dávno z nich vyprchala nic neříkající vůně malty a vápna, tak příznačná pro ty moderní a někdy i trochu fádní krabice na předměstských pláních, které se dosud nevzmohly na své dějiny. Zdi starých domů jsou živé. Jsou oživeny osudy, které se mezi nimi odehrávaly.

Co všechno viděly? Co slyšely?

Staré domy mají také svůj hlas. Poslouchej: kdosi kráčí po pavlači volným krokem, ztěžklým únavou, a tichounce si hvízdá... teď se zastavil, kratičký zásvit sirky šlehne po stěně... pak jde dál a prošlapaná závitnice dřevěných schodů teskně zaduní, odkudsi brebentí do soumraku rozhlas, prásknutí dveří jej umlčí, vzlykne dítě...

Leží naznak s pažemi přimknutými k tělu, otevřenýma očima civí do okna ucpaného řídkou tmou. Za oknem je už pavlač s rozviklanými dlaždičkami, které co chvíli zachřestí pod chodidly, a čtvercová studna dvorku. Nad střechami vane teplým větrem červnová noc. Tam nahoře je všechno tiché, mlčí Vega ze souhvězdí Lyry, od roztřepeného okraje mraku se odloupl měsíc a nahlíží oknem dovnitř – tvář, která ztratila výraz.

Noc vstoupila do města a její ticho ho prostupuje, šelestí a syčí ve spáncích, je plné nápovědí a neurčitých zvuků; jen loudavý krok starých pendlovek proklepává zeď svým jednotvárným rytmem.

Hodiny? Není to srdce? Slyší, jak mu dosud svěže cupe v hrudníku, pumpuje krev a hrne ji do spánků. A tam kdesi jsou myšlenky bez konce jako lesy bez cest.

Leží opět tady, zašantročen ve zdech města, v těsné krabici pokojíku, který lze přeměřit pěti kroky. Tam a zpět a zase tam... Kolikrát už nastoupil v posledních dnech tu krátkou pouť bez cíle, beze smyslu? S podivnou touhou rozrazit si lebku o zeď! Ne, neumí to. Ani by to nepomohlo. Raději se nehýbat! Trapná poloha pro člověka, kterému je osmnáct let. Raději nemyslet! Jak se to vlastně dělá – nemyslet? Snad stisknout víčka – takhle! – skrýt se za těmi palčivými skořápkami přede vším. Před světem. Před sebou samým.

Zavře umíněně oči. Pak se všechno podobá studni. Padá, padá stále hlouběji a bez naděje, že to skončí, že se to rozplyne v hojivé prázdnotě, která nemá tvar. Paměť. Bolest myslet, bolest dýchat, bolest být. I svět je náhle jiný, je povleklý šedou blanou, lhostejný.

Jak dál? Cesta už není. Ztratila se před chodidly.

Jako by po dnech zbytečného hledání došel až tam, kde končí obzor.

Ale ty musíš žít, slyší hlas.

Odkud přichází? Je zřetelný, naléhavý. Ty! Slyšíš?

Později se ozval na schodišti pomalý krok. Vytrhl ho z divného omámení, pootevřel oči, mžikaje víčky, naslouchal. Napadavé šoupání podešví bylo povědomé, přicházelo z dálky, blížilo se. Ale nepohnul se, ani když se ozvalo tiché zaklepání na dveře.

„Pavle! Jsi tam?“

Zatajil dech, konečně mu vhrkly slzy do očí. Nebránil jim. Byla v nich dokonce divná úleva.

Zaslechl unavený dech a poznal jej.

Ten za dveřmi přešlapuje, naslouchá, znovu klepe!

„Slyšíš mě? Otevři přece! Měj rozum, chlapče.“ Neozval se. Je nehybný, je neživá věc.

Bojí se slov. A přemlouvání. Co mu říci? Pravdu? Je prostá. Nemohu dál, tak je to! Ty bys stejně nesouhlasil. Jsi starý, máš jinou pravdu, mluvil bys asi o rozumu. To je tvoje písnička. Jak obehraná! Jsi tak skromný, smířený se světem takovým, jaký je, ty se mu vlastně jen bráníš. Rozum! Co s ním, když nemohu dýchat. Snad už to ani nejsem já. Skončil bych to, ale snad je k tomu třeba jakéhos ohavného talentu a ten ve mně asi není. K čemu mě chceš donutit? K setrvačnosti? Proč? Včera večer, když jsem utekl... víš... stál jsem na mostě a hleděl do řeky. Ne, nevábila... už vím, že toho nejsem schopen. Jen jsem tam stál, nic víc. Když jsem se ohlédl, spatřil jsem tě pár kroků od sebe. Tam jsi stál pod modrou lampou v obnošeném utíkáčku, umenšený starostí, ohnutý stářím. Všeho mi náhle bylo líto. Tebe, sebe, všeho. Tys mě hlídal, vím to a upřímně sis myslel, že tě nevidím.

Ty, táto!

„Pavle...“

Klepání ustalo. Za šoupavými kroky hlučně zabouchla domovní vrata.

Devatery hory a devatery řeky!

Nezbývá než se vracet zpátky; jako rak nebo jako pavouk, který se stahuje zpět po stříbrné niti.

Ale kam? Kam se vlastně vracet?

Vzpomíná, že do tohoto pokojíku vstupovala letní jitra. Bývalo tu kdysi docela dobře. Občas tu drnkala kytara a halekal zpěv, na zaprášené podlaze se povalovaly rozevřené knihy. Vlastně se tu nic nezměnilo. Byla tu tatáž pohovka s proleželými pery, atlas hvězd, rozklížená židlička a umývadlo s oprýskaným smaltem. Pod oknem stolek, na němž mezi zaprášenou soškou obrýlené sovy a stolní lampou s papírovým stínidlem chrastívalo zfušované rádio. Vyrobil je sám a bylo třeba zaklepat důrazně na dřevěnou bedýnku, chtěl-li někdo vyloupnout z praskotu a skučení alespoň program pražské vysílačky. Otec se shovívavě usmíval, když si zařizoval tento študácký kamrlík z nepotřebného skladiště za jeho počestnou živností. Dveře tu byly dvoje: jedny do krejčovny, ty byly vždycky zavřeny zevnitř, druhé vedly přímo na chodbu. Ta nuzota zařízení, splašeného za babku po staroměstských vetešnících, nic neubírala pelíšku na útulnosti. Tady bylo možno číst a snít. Tady byl člověk dokonale samostatný a dospělý. Stačilo jen zavřít dveře. Těmi dveřmi vstupovala někdy i žena. Neznal ji, neviděl jí do tváře a neslyšel ani její hlas, poněvadž byla nehmotná, přítomná jen v netrpělivém čekání, utkaná z nejasné touhy a nasládlého snu, za nějž se sám před sebou tak trochu styděl. Ale byl přesvědčen, že jednou přijde. Kdy už? Musí přece přijít, jak bude vypadat? Pozná ji vůbec? Pozná, určitě ji pozná i mezi tisíci jiných, které kolem něho ještě přejdou a za nimiž se ohlédne jen tak letmo přes rameno a po nichž v něm nic nezůstane. Snad jen zvědavost a stále nezodpovězená otázka.

Ve dne hrčely z dílny dvě singrovky, tovaryš Čepek tam skřípavým hlasem peskoval učedníka, pak tátův šeplavý bas – k službám, ten záhybek pryč, tady kapánek připosadíme, pravda, a obleček bude jedna radost – za oknem se na pavlači míhali lidé. Náhodný chodec občas nakoukl oknem dovnitř, ale co mohl spatřit skrz tabulky přisleplé špínou?

Občas sem vtrhla parta kluků z jejich třídy a naplnila pokojík halasem svých hrdel. Ani měsíc tomu není, co tu kurážně popili dvě láhve prabídného konzumního vína a lomozili do noci, dokud se neozvalo nevrlé klepání probuzených nájemníků.

Ale to všechno snad žil jiný člověk, takový mládeneček, který si čas od času vypůjčil od táty – tak trochu zbytečně – štětku a břitvu a sedřel z tváře pět měkkých chlupů, aby si dodal nutnou sebedůvěru před schůzkou s děvčetem. Aby sis přitom neuřízl hlavu, radil mu táta s vážnou tváří, ale v záhybech vrásek kolem úst se krčil slabý úsměv. Však počká!

Měli se s tátou rádi. Táta uměl být velkoryse chápavý, jednal s ním jako s dospělým a s rovností, kterou dovede osmnáctiletý muž ocenit, neměl nemístné otázky, a proto nebylo ani třeba lhát. Prostě rozuměli si snad právě proto, že byl mezi nimi věkový rozdíl více než čtyřiceti let. Vyrůstal jako jedináček, pozdní ratolest stárnoucích manželů, pod křídly jejich věčných starostí.

Staří jsou pošetilí a ustrašení, třeba mít s nimi trpělivost. Slyší růst trávu a v každém koutě pro ně číhá nebezpečí. Hlavně máma: to nesmíš, to nesmíš! Máme jen tebe, Pavle! Pavlíčku! Do ničeho se nezapleť, dítě naše! Přijímal její výlevy s chlapskou nevrlostí, se slabým podezřením, že oba mají v nudném hořekování jakousi těžko srozumitelnou zálibu. Samozřejmě: je válka, Němci ohryzali hranice a teď se rozvalují v celé zemi. Zprávy o vítězstvích na souši, ve vzduchu i na moři doprovázené bubny neberou konce. Říká se tomu Protektorat für Böhmen und Mähren, ale starý Čepek důsledně jmenuje tenhle vypráskaný státeček – protentokrát. Kobylky egyptské! lomí rukama máma. Pro každou příležitost snadno najde příměr v biblickém příběhu. V boudě abys bifloval životopisy nacistických svatých, nechceš-li spolehlivě proletět před německým inspektorem při matuře: also, sagen Sie mir, wo wurde Adolf Hitler geboren? Und jetzt etwas über das Winterhilfswerk! Hrdinná wehrmacht potopila zase tolik a tolik brutto registrovaných tun a táhne na Moskvu, nemáš si kam jít zatančit a v biografu si div sanice nevykloubíš zíváním při nekonečném týdeníku, který praská chvastounstvím a láskou k führerovi. Máma vysedává večer co večer v kuchyni s brýlemi na špičce nosu, čte v Kralické bibli a pohybuje přitom slabě rty, táta proti ní. Hudruje na buničinu, z níž aby kouzelník spíchl šaty, samé dřevo, samá náhražka, odříká si dokonce sobotní partičku taroků v hostinci Josef Šlapák vdova, vysedává doma a čte Jiráska. Je vlastenec tak trošku staromódní, jako obleky, které vycházejí z jeho solidní živnosti. –

Je to mizerie!

Ale co! Přitáhli, odtáhnou, spojenci jim to nakonec stejně nakreslí a bude pokoj. Ale co já? Člověku je jednou osmnáct, strašně cosi chce, aniž rozezná co, je to jen jakési veliké chtění a žízeň v těle, jitřivá touha nedosti zřetelná, ale silná, až bolí. Protektorát je otrava, škola je otrava, co dělat? Naučit se žít na malém prostůrku, přikrčeně, naučit se žít to nudné, rozvleklé prozatím, trápit se hloupostmi, bavit se hloupostmi, neboť hlavou zeď... A tak dále! A dívky, plaché, prchavé schůzky na Petříně, zakončené neobratným polibkem před zavřenými vraty domu, mdlá vůně voňavky, zvědavost a touha prostoupená zahanbující bázní před čímsi neznámým, dosud neobjeveným, ale tu zaháněl, tu si nepřiznával. A to je vše! Ty, uvažoval občas nad sebou, tak to není správné! Snad! Jsou tu Němci, zavírají lidi do kriminálu, zabíjejí. Ale co zmůžeš proti světu, když už jej staří tak beznadějně zpackali? Vletěls do něho bez vlastní viny. Vybral by sis onačejší, ale nikdo se neptal.

A tak tedy – prozatím! Beztak: uděláš maturu, slupne tě zbrojní fabrika jako smetí, snad povandruješ s uzlíkem v hrsti do Rajchu, ale ne jako Honza z pohádky, ale jako totálník, a tam budeš hnít, hnít, dělat nenáviděnou práci, dokud celá ta hanebnost neskončí. Prašivé, ztracené roky! Své sny o životě račiž odložit na neurčito, utrum! Ale žít se přece musí. Jakkoliv! I dnes...

Devatery hory, devatery lesy!

Pendlovky na druhé straně zdi velebně odbily jedenáctou a starý dům už spí. Jen ten uvnitř pokojíku leží naznak s pažemi těsně přitaženými k tělu, s očima otevřenýma do noci a dál pobíhá ve svých myšlenkách.

A všechno se vrací a všechno začíná od začátku.

Kolik to bylo dnů? Jak začaly?

Jednoho dne skončily v oktávě B maturitní písemky...

I.

„Pavle –“ zaslechl ze tmy.

Ten tichý hlas ho nepřekvapil. Byl dosud vněm.

„Nu?“

„Co bude dál?“

Stále stejná otázka. Všudypřítomná. Ale ani ta ho nepřekvapila. Vposledních dnech znal způsob, jak ji zapudit. Aspoň na chvíli. Později bylo všechno složitější. Když odzněla nahlas, nevěděl co rozumnějšího udělat, než ji obejmout oběma rukama apolíbit na ústa. Bylo to prosté aúčinné. Povídával přitom cosi, neboť tušil, že je třeba spěšně zakormidlovat myšlenky do bezpečnějších vod, aprotože– mlčet by mohlo znamenat iodpověď. Co odpovědět? Je tisíc možností. Snad. Možná že vůbec žádná. Všechno je totiž jen– snad!

Vstával, vydával se na pochod uličkou mezi pohovkou astolkem, rozkládaje rukama, drmolil páté přes deváté, poslouchaje svá slova strapným údivem, apřitom přemýšlel. Zpočátku se zdálo všechno jednoduché. Celá záležitost se smrskla do závratně prostého zjištění. Tady jsme: ona ajá! Odečteš-li od toho zítřek, vše, co se odehrává vměstě, vzemi, na světě, je možná všechno vpořádku. Opět– možná. Vytáhl zkapsy zmačkanou krabičku viktorek, sháněl se po sirkách, sledován jejíma očima.

„Nekuř! Nezlob se, ale vnoci se tu špatně dýchá.“

Přikývl. Má pravdu. Strčil krabičku zpět do kapsy aústy mu cukl úsměv.

Vzpomněl si: taková malá, bílá krabička cigaret svedla jejich kroky. Záminky bývají občas docela všední. Třeba icigareta zprvního přídělu vživotě. Vosmnácti umocňuje kouření pocit dospělosti. Usedneš se světácky unylým výrazem, tasíš naučeným pohybem zkapsy cigaretu, položíš ji mezi rty arázem jsi pevně zaklíněn do soukolí světa dospělých. Ta dobrá pýcha! Osmnáct let! Skončilo pokořující doprošování táty, který mlčky, ale svyčítavýma očima proti tomu protestoval, imateřské domluvy, že si ničí zdraví. Konec! Je teď úředně uznaný kuřák azaskočí svlastní tabačenkou ktrafikantce na nároží. Tady je, paní Barášková, řekne vzrušeně té zvadlé tváři vpříšeří tabákové kukaně.

Písemky měl za sebou, hlava dosud brněla dopoledním vypětím, vkapse zahříval lístek do kina, ale zbyly ještě dvě hodiny času, na týdeník se nechodí.

Potloukal se po večeři po ulicích, dlažba slabě vydechovala odpolední slunce, ale jarní soumrak se už neznatelně kradl do města. Měl rád takové samotářsky zasněné toulky po ulicích. Jdeš srukama vkapsách podle tmavnoucích výloh vstříc prchavým dobrodružstvím, proplouváš mezi lidmi, otáčíš se přes rameno za dívkami, ale jen krátce astváří okázale netečnou, abys nevypadal jako zelenáč. Je to docela příjemné. Lehké sukénky rozviřují kolem pružných boků divnou vůni plnou nevyslovených výzev, nápovědí, vnímáš ji celým tělem. Kdyby kněkteré přistoupil ařekl jí třeba: Dobrý večer...

Kdyby... Ale ne, toho se neodváží!

Podíval se na hodiny na Novoměstské věži. Času dost!

Zamířil do parku, odhodlávaje se vklidném soustředění vyšlukovat večerní cigaretu.

Atam se potkali.

Posadil se na samý okraj lavičky, uvědomuje si bez zájmu, že na druhém konci kdosi sedí. Byl vprvní chvíli tak zahrabaný do svých myšlenek, že ji ani nevnímal. Byla pro něho jen stín, obrys cizího těla, nic víc. Natáhl před sebe dlouhé nohy azažehl cigaretu.

Bezový keř mu odkvétal za hlavou, prořídlé palice květů bíle planuly do šera anasládle voněly. Slunce zapadalo za protější stěny činžáků, stromy poztrácely vtrávě své protáhlé stíny. Občas přešla kolem jeho natažených nohou dvojice milenců přimknutá ksobě všepotu, spěchající chodec staškou pod paží, stará paní vžinylkovém šálu spajdavým psiskem na řemínku, ale jinak tu bylo pusto.

Večerní město šramotilo jakoby zdálky.

Zívl.

Vzdech? Sklapl pusu aobrátil hlavu.

Seděla stále na opačném konci lavičky, podivně do sebe zachoulená. Černý kufřík na klíně objímala pravou rukou, tiskla jej khrudi, jako by se bála, aby jí ho někdo nevytrhl. Hlavu skloněnou na prsa, viděl ji jen zprofilu.

Vslabém šeru prosvítala tvář pod temnými vlasy; pod látkou letní sukně kolena těsně přitisknutá ksobě.

Byla tak nehybná, zdálo se mu, že spí.

Uvědomil si, že na ni civí sneomalenou zvědavostí, azamračil se. Pokusil se odtrhnout oči, ale nešlo to. Už tu neseděl tak příjemně sám, zaměstnán svými myšlenkami. Nepřišel na schůzku, slečno? Po chvilce si súdivem všiml, že pláče. Potlačovaný, skoro neslyšný pláč pochvíval ohnutými rameny, vzlykání děcka.

Odhodil oharek na cestu atěžce se odhodlával.

„Stalo se vám něco?“

Nepohnula se, nevzhlédla. Otázka utkvěla vtichu bez ozvěny. Odkašlal apřisunul se blíž.

„Vy pláčete?“

Potřásla hlavou, ale umíněně mlčela.

Proč lže? Poposedl ještě blíž, hledal slova.

Kdyby vztáhl ruku, mohl se jí dotknout.

Teprve teď prudce vzhlédla. Temné oči na něho hleděly rozevřeny nesrozumitelným strachem askoro snepřátelskou odmítavostí, až ho pronikl lehký stud. Bezděčně zavrtěl hlavou auhnul rychle pohledem. Ne, na první pohled ho nikterak neokouzlila, všiml si dokonce, že má trochu široká ústa apár pih na nose. Jakýsi nafoukaný aufňukaný žabec, pomyslel si azvrátil hlavu nazad. Přestal si jí všímat, přehrával nezájem, ale přesto nedokázal vstát aodejít. Seděli tak dlouho vtíživém mlčení, zdálo se mu, že uplynula celá hodina, než se opět odhodlal.

„Mohu vám nějak pomoci?“

„Ne. Nechte mě, prosím vás! Nevšímejte si mě!“

„Ale já totiž... vy... vždyť pláčete... Já jen... nemyslete si...“

Poslouchal své zpřetrhané brebtání apřipadalo mu, že zněho mluví kdosi druhý. Zahanbeně se odmlčel, teprve když kolem nich přeplula tichá dvojice. Hm... co teď? Uvažoval spochroumanou sebedůvěrou. Sebrat fidlátka aodtáhnout, když neumíš ani kloudně oslovit dívku, kterou neznáš zchodeb školy. Avůbec...

Čas utíkal, zrozpaků se podíval na náramkové hodinky. Bylo po deváté, určitě přijde ohlavní film, sakra! Nad městem už visel jarní soumrak. Ale když se znovu ohlédl, zůstal sedět. Vzlykala stále stváří sklopenou kzemi, polykajíc slzy. Rozhodně se kní naklonil.

Vzpřímila se, jako by chtěla vyskočit autéci.

Vůbec už nerozuměl. Pokrčil bezradně rameny.

„Jděte pryč!“

„Ale proč... Vždyť já...“

„Nic vám do mě není. Nechte mě, slyšíte!“

„Dobře... když nechcete, prosím!“

Zřejmě poblázněná holka, pomyslel si nahněvaně. Nechal ji aona teď fňuká vparku na lavičce apřemýšlí osebevraždě. Snad si chce nastrouhat sirky do mléka, hu! Jak se naježila. Možná že se dělá zajímavou jako všechny ženské. Ajá? To tak! Sbohem, slečinko, ana neshledanou, račte si ulevit, když svámi není kloudná řeč. Já při tom nemusím asistovat.

Vytáhl zkapsy další cigaretu, aby se uklidnil, nespokojen sám se sebou. Položil ji sobřadnou ležérností mezi rty ahmátl po sirkách. Asoučasně rozhodně vstal. Ráznost pohybu ji měla poučit, že mu na ní nezáleží, ani co by se za nehet vešlo.

Ležel teď mezi nimi.