Copyright © by Lilka Płonka

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Martin Veselka, 2022

Cover © Daniel Pocar, 2022

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2022

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-3033-9 (ePub)

ISBN 978-80-277-3034-6 (mobi)

Paulině, samozřejmě

PROLOG

Zdál se mi sen, ve kterém jsem nemohla nic ovlivnit. Netuším, kým jsem byla, jak jsem vypadala, co jsem dělala, a bylo mi to jedno, protože mi vrtala hlavou pouze jediná myšlenka – já sama nic neovlivním. Dělo se se mnou výhradně to, co chtěli druzí. Nevím, jestli to měli naplánované, nebo to vyplynulo ze souhry okolností, ale byla jsem loutka. Smítko ve větru. Hračka osudu.

A pak jsem začala padat.

Padala jsem a zároveň jsem vybíhala nahoru po téměř kolmé stěně. Prchala jsem před nějakým strašlivým nebezpečím. Netuším, co přesně to bylo, protože jsem se bála otočit, ale měla jsem pocit, že mě pronásleduje ohnivé a smrduté monstrum. Zdálo se mi, že slyším hluchý hřmot jeho tlap, jak dopadají na skalnaté podloží – určitě jich bylo víc než čtyři. Po chvilce jsem usoudila, že to byl jen tlukot mého srdce a pulzování krve v uších. Klopýtala jsem a padala – zem pod mýma nohama byla už téměř kolmá. Jakmile jsem se zase rozeběhla, sklon se ještě zvyšoval, odevšad vyrůstaly skoro svislé stěny a můj běh se měnil v zoufalé šplhání. V jistém okamžiku jsem si uvědomila, že tu žádné monstrum není, že šplhám po vnitřní stěně kráteru, že sopka pode mnou se chvěje a duní a že všudypřítomný smrad jsou závany síry z výparů linoucích se z dýmajících trhlin.

Znenadání se všechno zatřáslo – celý svět a já společně s ním udělala jeden kotrmelec, pak druhý a třetí. Úplně jsem ztratila smysl pro orientaci. Opět se mi vrátil prapodivný dojem, že uháním dopředu a zároveň padám do bezedné propasti. Nemám potuchy, jak dlouho to trvalo. V jednu chvíli se mi zatmělo před očima. Když jsem je otevřela, ležela jsem na měkkém zeleném trávníku. Voněl svěžestí a teplým jarním deštěm. Opatrně jsem zvedla hlavu. Podívala jsem se doleva a povšimla si řady kopečků hlíny oddělených nevelkými rozestupy. Na některých byly umístěny tenké kamenné tabulky, na jiných kříže – patrně ze dřeva, ale z té dálky jsem nebyla schopná to s jistotou posoudit. Hřbitov. Otočila jsem se na druhou stranu. Pouhých pár centimetrů od mého nosu jsem viděla pánské polobotky. Černé, elegantní, dokonale vypulírované. Jak mohl po té trávě dojít až sem, aniž by si ty boty třeba jen lehce namočil? – prolétlo mi hlavou. Nad polobotkami začínaly nohavice pečlivě vyžehlených tmavomodrých kalhot od obleku.

Vyskočila jsem a postavila se na nohy. Přestože jsem ležela na mokrém trávníku, ruce a nohy jsem měla úplně suché, podobně jako krátké červeno-bílé kostičkované šaty. Nikdy v životě jsem žádné takové nevlastnila. Podívala jsem se na své ruce, chodidla a kolena, ale žádné modřiny, škrábance ani jiné stopy po té šílené honičce jsem tam nenašla. Bylo to úplně, jako bych na tom trávníku prostě jen pár hodin ležela, ba možná sladce prospala celou noc.

Umírala jsem zvědavostí, kdo to přede mnou stojí, ale byť jsem se snažila, jak to jen šlo, nebyla jsem s to odtrhnout svůj pohled od polobotek a nohavic. Nemohla jsem zvednout hlavu ani pohnout očima. Zaťala jsem ruce v pěst a napjala všechny svaly… Jsem si jistá, že bych teď bez problémů dokázala pohnout parní mašinou na kolejích, ale nestačilo to.

„Copak copak? Je ti to trapný?“ uslyšela jsem výsměšný mrazivý hlas.

Ne. Tohle není možný.

„Stydíš se? Vůbec se ti nedivím. Vždyť ze sebe nedokážeš vysoukat žádný smyslupný slovo. Nehrála jsi už dvě kola.“

Moje zablokování skončilo jako mávnutím čarovného proutku. Podívala jsem se na nepřátelsky naladěný Piotrův sarkastický obličej. Hleděl na mě s odporem a pohrdáním.

„Ale…“

Natáhla jsem ruce. Stáli jsme snad dva kroky od sebe, ale přestože se ani jeden z nás nepohnul, vzdálenost mezi námi se začala bleskurychle zvětšovat. Na jeho hrudi se něco oslnivě zalesklo. Křečovitě jsem zavřela víčka, a když jsem je opatrně otevřela, uviděla jsem, jak se mu tam leskne masivní zlatý řetěz, jako by jej osvětlovaly nějaké reflektory. Nikdy jsem u něj nic podobného neviděla. Zdálo se mi, jako bych se na něj dívala hledáčkem fotoaparátu s kvalitním zoomem, kde někdo náhle zvýšil ohniskovou vzdálenost.

„Piotrku… Já přeci… Já nikdy…“

„Já toho zkurvysyna zabiju. Dobře si to pamatuj. Rozeseru ho napadrť.“

Moje zoufale natažené ruce se taky prodlužovaly, ale stále ještě chybělo několik centimetrů, abych na něj dosáhla. Bojovala jsem, jako by na tom závisel můj život. Ještě trochu… Ještě kousíček…

Povedlo se!

Zachytila jsem ho špičkami nehtů, pohladila bříšky prstů. Měl na sobě elegantní sako téže barvy jako kalhoty, sněhobílou košili a tmavě červenou, lehce se lesknoucí kravatu. Látka, z níž bylo ušito sako, byla na dotyk čímsi zvláštní. S nadlidským úsilím jsem se natáhla ještě o kousek dál, sevřela prsty jeho klopy a přitáhla je k sobě…

Zazněl šustivý zvuk a klopy mi zůstaly v rukou. Sako bylo z papíru.

Zase jsme byli blízko sebe. Chytala jsem ho za ramena, tahala a trhala… Papír se měnil v cáry a každým okamžikem byl tenčí, slabší, zteřelý, rozpadal se při pouhém doteku. Pod cáry se postupně začal vynořovat úplně jiný, mnohem méně elegantní oděv. Byl to vězeňský mundúr, přesněji řečeno něco, co podle mě bylo vězeňským mundúrem – jakýsi kříženec lágrového úboru a montérek či kombinézy automechanika, z tlustého, hrubého plátna, neforemný a nepříjemný na dotyk.

„Co to má…? Proč?“ koktala jsem a strhávala z něj poslední kusy papírového saka.

„Vidíš, cos způsobila?“ vycedil stále tím samým mrazivým hlasem. „To všechno je tvoje vina! Nemělas toho zasranýho kocoura zachraňovat! To on mě napráskal!“

„Ne! Já nic neudělala! Fakt ne!“ začala jsem natahovat a zoufale se ho snažila obejmout a přitáhnout k sobě, ale s hrůzou jsem zjistila, že Ramses je čím dál průhlednější a mé prsty bez problémů pronikají jeho tělem. „Neudělala jsem nic špatnýho!“

Nakonec se rozplynul, ale já na sobě stále cítila jeho nepřátelský, odcizený pohled.

„Neeee! Piotře, takhle to není! Všechno ti vysvětlím! Neeee!“

„Malo! Co se děje? Uklidni se, Malo!“

Otevřela jsem oči. Zuza seděla vedle mě na posteli v pyžamu se slůňaty. Pevně mě svírala v objetí a hladila po hlavě a zádech. Po tvářích mi stékaly slzy, teklo mi z nosu, chvěla jsem se a hltavě lapala po dechu.

„Uklidni se. Už je to dobrý. Všechno je v pohodě. Byl to jen sen. Nic špatnýho jsi neudělala.“

V náručí své nejlepší kamarádky jsem se postupně uklidňovala. Cítila jsem vůni jejích vlasů, teplo jejího těla, poslouchala konejšivý tón jejího hlasu. Už jsem se horečnatě netřásla, panika pozvolna ustupovala, ale na její místo se vkrádal hluboký smutek.

Zuza totiž měla pravdu jenom zčásti: skutečně to byl jen sen. Ale já měla, bohužel, dojem, že i když jsem vědomky nic špatného neudělala, přesto se kvůli mně stalo něco, co už se nedá odčinit.

KAPITOLA 1

Neměla jsem co na sebe.

Každá žena samozřejmě více či méně často dospěje ktomuto závěru auchráněna před tím není žádná. Dovedu si dokonce představit Imeldu Marcosovou, kterak otevírá dveře svého botníku, přehlédne celou svou kolekci, zkoumá první pár bot, druhý, třetí, třicátý, načež vztekle mrskne ten jednatřicátý po služebné azplna hrdla zaječí:

„Do hajzlu, Ferdinande! Já nemám co na sebe!“

No dobře, možná bez toho „do hajzlu“. Manželky prezidentů možná takhle nemluví. Na druhou stranu je pravda, že Marcos byl poněkud víc diktátor než prezident, takže snad přece jen? No, to je jedno. Vždyť vy chápete, co tím myslím. Stejně jako to, že „botník“ Imeldy Marcosové je jenom taková metafora. Ta ženská měla víc než tisíc párů bot, takže je patrně neměla jen tak vbotníku. To spíš asi někde vhangáru, že jo?

Už mnohokrát vživotě se mi stalo, že jsem neměla co na sebe, ale aby to došlo tak daleko jako dneska, to asi ještě nikdy.

Další párty vKomorowě mi Zuza ohlásila překvapivě brzo– pouhých pár dní po našem rozhovoru na nábřeží Visly. Na jednu stranu mě to udivilo, protože sladit čas všech účastníků určitě nebylo snadné– tedy snad až na mou maličkost, protože zrovna já jsem vtomto ohledu byla mimořádně flexibilní. Pružná jako guma od trenek mistra světa vsumu, než zhubl zdvou set padesáti tří na dvě stě padesát jedna kilo. Byla jsem natolik pružná aflexibilní, že se mi hodil jakýkoli termín. Vlastně se mi hodily všechny.

Krátce řečeno, neměla jsem prostě do čeho píchnout.

Na druhou stranu, jak jsem tak znala Zuzku, mohlo mi být zřejmé, že se bude snažit co nejrychleji prošťouchnout hajzl, vyvětrat smrádek abrzy zas normálně používat záchod, tedy život, aniž by si musela dělat hlavu stím, kdy akde zase vyplave nějaká sračka. Ano, je mi to jasný: tyhle metafory nejsou zrovna vrchol umělecké literatury, ale zato dobře vystihujou situaci, vníž se Zuza ocitla. Ajá tak trochu taky, nicméně fakt jenom trochu. Zaprvé mi totiž manžel nezahejbal, protože žádnýho manžela nemám. Zato mám namísto toho boha sexu. Odpověď na otázku, jestli si štrejchne imimo mě, byla více než samozřejmá. Vyhnula jsem se téhle problematice tím, že jsem mu tu otázku prostě nekladla. Zadruhé se můj manžel nenamočil do žádných pofidérních kšeftů, protože… bingo! uhodli jste! … žádnýho manžela nemám. Odpověď na otázku, jestli si můj bůh sexu namáčí své neuvěřitelně obratné, šikovné adrze sebejisté prsty vnějakýchpofidérních kšeftech, byla opět více než samozřejmá. Vyhýbala jsem se téhle problematice tím, že… atak dále. Ano, moje situace byla bezpochyby mnohem lepší než ty sračky, do kterých zabředla má nejlepší kamarádka, ale nic to neměnilo na faktu, že bych se kurva taky moc ráda dozvěděla, oco vtom všem kráčí. Aby ktomu mohlo dojít, musela bych nejdřív vylézt zbytu ven, ale to– minimálně vdohledné budoucnosti– jaksi nehrozilo.

Byly dvě hodiny odpoledne, Piotrek se pro mě měl zastavit ve čtyři. Úroveň mé paniky na škále od jedné do desíti bych stanovila na patnáct. Možná ina patnáct apůl.

Krátké, do poloviny stehen, velmi krátké nebo ultrakrátké, takže jen ke kalhotkám? Černé blyštivé, černé neblyštivé nebo černé neblyštivé sblyštivými destičkami? Anebo raději červené vtěch samých variantách? Vúvahu pochopitelně připadaly také různé kombinace triček asukní. Silonky nebo podvazkové punčochy, samodržící punčochy anebo holé nohy bez ničeho? Žádnou ztěch otázek jsem stále ještě nevyřešila, apřitom mi na obzoru začal blikat další srovnatelně důležitý asrovnatelně neřešitelný problém– boty. Že mají být spodpatkem, to je jasná věc, ale jaké? Pekelně vysoké, parádně vysoké, nebo jenom vysoké? Zrovna vtěchhle úvahách jsem musela brát vpotaz to, že bude nutné přejít po příjezdové cestě pokrytou betonovou zatravňovací dlažbou, protože stím, že mě Piotrek ponese zauta až ke vchodovým dveřím vnáručí, jsem počítat nemohla. Otvory vdlažbě aspáry mezi ní vyplňovala drobná drť, která pohlcovala mé podpatky stejně rychle anenasytně, jako tekuté písky na Sahaře zhltnou neopatrného velblouda, očemž už jsem se několikrát bolestivě přesvědčila. Ateď mám na mysli vlastnosti té drti, nikoli tekutých písků. Člověk se tomu samozřejmě mohl vyhnout, když to vzal bokem, po hlíně. Jenomže jsem to zkusila jen jedinkrát, protože Zuza pak na mě byla nasraná jako nikdy za to, že jsem vjejím pěstěném trávníku vyrýpala svými podpatky díry, jako kdyby se tam měly sázet baobaby nebo kalifornské sekvoje, načež prohlásila, že pokud nedovedu udělat pár kroků po příjezdové cestě, aniž bych při tom přišla opodpatky nebo rovnou celé boty anepolámala si nohy, tak to neznamená, že je něco blbě stou cestou, ale že bych si zkrátka měla buďto pečlivěji promyslet výběr obuvi, nebo se zapsat na kurz chůze na chůdách vcirkusácké škole vJulinku. Aúplně nejlíp, kdybych udělala obojí zároveň.

Miluju Zuzku nade vše, ale občas fakt žasnu nad tím, jak nepatrné pochopení má pro ty nejpřirozenější lidské starosti.

Ve tři jsem se rozbrečela tak, jako by natáhla bačkory moje oblíbená strašilka. Ve tři třicet jsem začala pomýšlet na sebevraždu. Ve tři třicet jedna jsem přestala pomýšlet na sebevraždu, protože jsem stále ještě netušila, co si obléct, anemohla jsem se přece prezentovat jen tak vněčem těm, co mě přijdou zachraňovat, ataky těm, co si pak vezmou na starosti moje ostatky. Ve tři čtyřicet devět mě to trklo.

Vetři padesát minut zazvonil zvonek.

Máte pocit, že se znáte? Tím myslím, jako že znáte sami sebe. Jste přesvědčení, že ikdyby se stalo nevím co, nedokážete sami sebe překvapit, tedy že dovedete předem předvídat, jak se zachováte aco učiníte? Určitě si to aspoň část zvás myslí. Já jsem si to taky myslela, ikdyž musím poctivě přiznat, že jsem si to usnadňovala, protože jsem si dost zásadně snížila jakákoli očekávání. Kdyby mě někdy napadlo položit si otázku, co udělám nebo co povím, odpověď by vždycky zněla úplně stejně: „Nějakou blbost.“ Na druhou stranu právě díky tomu mě potkávala– podotýkám ovšem, že dost vzácně– příjemná překvapení.

Iteď jsem sama sebe překvapila, ale nebylo to vysloveně příjemné.

Za proud vulgarit, které se začaly řinout zmých úst, by se nemusel stydět ani mnohonásobný velmistr celopolského klání onejlíp klejícího ševce. Kdyby mě slyšelo Hovado roku, zrudl by azačal vážně uvažovat orekvalifikačním kurzu anásledně práci jako chůva pro děti. Bezďák, co postává před Žabkou aupřímně asrdečně častuje každého, kdo mu odmítl dát dva zlotý na placatku vodky, by zčervenal jako slečinka apřihlásil by se coby dobrovolný přednášející vmístním Sdružení anonymních alkoholiků. Přísahám, že jsem neměla ani tušení, že znám takový slova! Já jsem dokonce ani nevěděla, že takový slova vůbec existujou, auž vůbec by mě nenapadlo spojovat je navzájem, proplétat je askládat znich komplikované větné konstrukce, jejichž délku omezoval výhradně objem mých plic. Neuvěřitelné.

Adresátem mého košatého akvětnatého přednesu byl pochopitelně Piotrek. Kdo to kdy viděl, aby se někdo zastavil uženy, která se chystá na párty, odeset minut dřív? Zvlášť je-li tady dost vysoká pravděpodobnost– anebo buďme upřímní, víme-li snaprostou jistotou –, že se té ženě líbíme? To je nezdvořilé, neuctivé, ba přímo nehumánní.

„Co se vztekáš, ty krávo?“ ozval se překvapivě klidný arozumný hlas vmé hlavě. Zapomněla jsi, ským máš tu čest?

Vztek ze mě vyprchal jako rozlité víno zumělohmotného ubrusu na kuchyňském stole umé babičky.

„Haló, kdo je tam?“

„To jsem já,“ uslyšela jsem známý hlas.

Povzdychla jsem si.

„Já vím. Pojď dál.“

Ominutu později stál ve dveřích. Vypadal naprosto nádherně adíval se na mě sironickým úsměvem. Naopak já byla rozcuchaná, nenalíčená, ve vytahaném triku abavlněných spoďárech, ve kterých bych si klidně mohla zahrát vremaku Země zaslíbené. Na pravé noze jsem měla černou punčochu se stříbrným leskem ana levé zase stříbrnou punčochu sčernými puntíky, protože jsem se pochopitelně nacházela teprve vpočáteční fázi rozhodovacího procesu, které silonky si nakonec vezmu. Opět mě oslnil… Většina chlapů by při pohledu na mě přinejmenším vyvalila oči aotevřela pusu, našli by se itakoví, co by se prostě zfleku otočili azdrhli by na Madagaskar anebo přinejmenším do okolí Siedlec. Zatímco on si mě jako by nic změřil pohledem těma svýma lehce pobavenýma proklatě modrýma očima achladně prohlásil:

„Ahoj Malo. Pevně doufám, že nejdu nevhod…“

Zasranej chladnokrevnej parchant.

„Ne, vůbec ne,“ zavrčela jsem. „Přišel jsi naprosto vhod, právě jsem si oblíkla svůj nejnovější model. Sice jsem si spletla datum acelou dobu si myslela, že jdem na Halloween, ale přidám ještě trochu zeleno-fialového make-upu avezmu si pohorky, ty se hodí pro každou příležitost, nemyslíš? Běž do kuchyně analej si tam něco kpití, pak se posaď do obejváku, aať se bude dít cokoli, ani se nehni, dokud ti neřeknu. Je ti to jasný?“

Snad se teď přechvaluju, ale nejspíš ho zaskočila moje rozhodnost, protože zvedl obě ruce, jako by se bránil, apronesl:

„No jasně. Jak si přeješ.“

Sám vypadal jako ze škatulky. Ato navíc zpěkně drahý škatulky.

Odešel ajá se úprkem vrátila do ložnice. Vypadala jako po útoku hordy Tatarů-transvestitů, které pronásleduje horda vikingů-fetišistů: všude se povalovaly rozházené šaty, sukně, blůzy, podprsenky, kalhotky, punčocháče, punčochy aboty. Při pohledu na to by patrně každý pedant omdlel, adokonce ičlověk, co není žádným milovníkem pořádku, by mohl být lehce otřesen. Přeletěla jsem pohledem ten monstrózní bordel arozhodla se, že svoje další aktivity začnu aspoň zdánlivě koordinovat.

Postupně. Jednej pěkně postupně.

Rozhodla jsem se vzít to popořádku, čili od kalhotek.

Ty, co jsem měla na sobě, se hodily jen ktomu, abych je okamžitě sundala, atak jsem je sundala. Ale který si teď vzít? Měla jsem dva tři oblíbené modely– takže zbývalo vybrat jen barvu avzor krajky. Chlap by určitě pokrčil rameny aprohlásil, že je to fuk, zatímco ženská by nad tím dokázala přemýšlet celé dlouhé hodiny. Snad ne úplně každá, ale já teda určitě. Už předtím se mi nějakým zázrakem podařilo vybrat čtvery kalhotky, znichž jsem se chystala vybrat jedny definitivně. Troje teď přede mnou ležely na posteli, ale kam se poděly ty čtvrté? Zašantročily se mezi ostatní hadry? Ne. Zůstaly vprádelníku? Ne. Tak možná spadly pod postel? Shit.

Klekla jsem si na zem, ale nic jsem pořádně neviděla, atak jsem to zkusila na všech čtyřech. Naklonila jsem hlavu do strany tak, že jsem se tváří skoro dotýkala podlahy. Jsou tam! Jak se mohly dostat tak daleko? Určitě sjely na podlahu ajá je nevědomky zakopla hluboko pod postel. No, dobře, konec legrace. Vraťte se mi zpátky. Natáhla jsem pro ně ruku, ale stále mi chybělo dobrých deset cenťáků. Vzoufalosti jsem si zadýchaná lehla celou horní polovinou těla na podlahu, hlavu částečně zasunula pod postel arukou se natáhla tak daleko, jak jen jsem dosáhla…

Neslyšela jsem, že vešel do místnosti. Že je tady, jsem si uvědomila, až když jsem pocítila jeho ruce na své vyšpulené zadnici.

Strnula jsem.

Bylo mi jasné, jaký pohled se mu naskytl. Byla jsem totálně bezbranná. Vydaná na milost anemilost. Zmocnil se mě prazvláštní pocit, který byl směsicí studu, vyděšení, bezradnosti a…

Aočekávání.

Nemusela jsem čekat dlouho.

Jeho ruce putovaly na mé boky, pak se vrátily na hýždě aposouvaly se nahoru, na záda aaž klopatkám. Celé mé tělo se nekontrolovaně zachvělo anapjala jsem svaly. Patrně nabyl dojmu, že se chci osvobodit, protože mě přimáčkl silněji kpodlaze.

„Jen vytáhnu hlavu…“ zachroptěla jsem. „Nebo si zlomím vaz.“

Umožnil mi, abych vysunula hlavu zpod postele, ale hned pak mě jednou rukou chytil za vlasy apřitiskl mi hlavu kpodlaze. Druhou projel zpátky po zádech achvíli hladil mé napjaté hýždě apak mi rychlým arozhodným pohybem zajel mezi nohy. Po chvilce jsem ucítila jeho prsty ve své kundičce. Sténala jsem tak hlasitě, že to vlastně bylo skoro kvílení. Byla jsem roztažená, mokrá, rozechvělá avzrušená. Stud se nerozplynul, stále tam byl, nezapomínala jsem na něj, ale byl jen určitým podložím pro to snad nejintenzivnější vzrušení, jaké jsem kdy vživotě zažila. Znehybněla jsem očekáváním. Kdybych musela čekat jen ochvilku dýl, dost možná bych zešílela.

Ale já čekat nemusela.

Vrazil mi ho tam prudce abrutálně. Očekávala jsem to, ale itak jsem vyjekla– částečně překvapením, zčásti bolestí– ale byla to ta nejúžasnější bolest, jakou jsem vživotě zakusila. Zasunul mi ho tam celého, cítila jsem, že je hluboko, nejhlouběji, co to šlo. Vyplnil mě celou, ochočil si mě, přivlastnil. Byla jsem jeho.

Na moment znehybněl, sklonil se nade mnou, cítila jsem na zádech dotek jeho nahého těla. „Kdy se vůbec ksakru stačil svlíknout?“ prolétlo mi hlavou. No to je jedno. Teď bylo důležitý jen to, že jsem ho cítila. Vsobě ina sobě.

Apak mě začal klátit. Jako robot. Jako nějakej šílenej mrdací stroj, akorát že obdařenej teplým, svalnatým apružným tělem. Přirážel rytmicky asilně, pokaždé až skoro do konce. Jeho ruce celou dobu bloudily po mém těle: cítila jsem je na hýždích, stehnech, bedrech, ramenou, ve vlasech. Špulila jsem svůj zadek, co nejvýš to šlo, prohýbala se, tiskla prsa ke studené podlaze.

„Aaaa!…“

Až po chvilce jsem si uvědomila, že je to můj hlas. Křičela jsem.

Vší silou mě plácnul.

„Buď zticha!“ zasípěl. „Buď zticha, nebo tě zabiju!“

Kousla jsem se do rtů.

Najednou přestal.

Zůstala jsem sama: na všech čtyřech, shlavou aprsy opřenými opodlahu avyšpuleným zadkem. Rozevřená, mokrá, rozechvělá. Šíleně vzrušená.

Pomalu jsem se spomocí rukou zvedla asobtížemi postavila na nohy. Třásly se mi tak, jako bych před chviličkou vyběhla sbatohem plným kamení až do posledního patra varšavského Paláce kultury. Dýchala jsem tak ztěžka, jako bych to udělala dvakrát. Na okamžik, který ale působil jako věčnost, se na mě zadíval svýma nehybnýma, lhostejnýma modrýma očima. Aztopořeným lesknoucím se ptákem, co mu trčel jako policejní obušek.

Raději jsem nemyslela na to, co vidí on. Udýchaná, určitě zrudlá na obou tvářích, rozcuchaná, každou punčochu jinou… Nicméně kupodivu se mu to nejspíš zalíbilo, protože udělal dva kroky směrem ke mně, postavil se přede mě, natáhl pravou ruku, přejel mi dlaní po tváři, krku adotkl se mých prsou. Druhá ruka následovala tu první. Chvíli mi hladil kozy, potěžkával je apak mi, bez varování, stiskl bradavky. Mým tělem projela vlna bolesti. Napjala jsem se jako struna asevřela víčka, ale nevykřikla jsem.

„Hodná kurvička…“ vycedil skrz zuby apošťouchl mě na postel.

Padla jsem naznak na propletenec oblečení aspodního prádla. Otevřela jsem oči. Kleknul přede mě na postel, pevně mě chytil za kotníky, doširoka mi roztáhl nohy, pak je lehce prohnul vkolenou apřitáhl si má chodidla ke svému obličeji. Opět jsem se začala cítit zcela bezbranná jako už před chvílí na podlaze. Aopět mi bylo zatraceně dobře.

Hned pak mi začalo být ještě líp, protože mi začal líbat alízat chodidla.

Asi už jsem se zmiňovala, že jsem celý život nesnášela, když se někdo třeba jen pokusil dotknout mých chodidel? Aže dokonce iupedikérky jsem vyváděla natolik, že po dobu mého pobytu vjejím salonu odtamtud musela vykázat ostatní zákaznice, protože jsem kvílela jako hyena asvíjela se jako užovka při epileptickém záchvatu? Aže erotogenní zóny na mém těle končily někde ukolenou? No, tak bych vám nyní ráda oznámila, že vtu chvíli se to všechno změnilo. Úplně. Naprosto. Otočilo se to osto osmdesát stupňů.

Lízal mi prsty, každý zvlášť postupně obtáčel jazykem alíbal, dráždil apak zase utišoval. Poddávala jsem se té rozkoši asoučasně ho přivřenými víčky pozorovala. Ito bylo neuvěřitelně vzrušující. Zatímco se věnoval mým chodidlům, čas od času pomrkával mezi mé roztažené nohy. Jeho vztyčený, ztopořený penis se napínal jen asi dvacet centimetrů od mé kundičky. Bylo to úžasný, ale už jsem se nemohla dočkat, až mi ho tam strčí.

Konečně! Uvolnil mi nohy zocelového sevření avklouzl do mě. Tentokrát pomalu, beze spěchu, téměř něžně. Chvilku setrvával vnehybnosti, cítila jsem jen, jak jeho péro zlehka pulzuje, apak začal přirážet. Vyrovnaně. Beze spěchu. Vpravidelném, jednotvárném rytmu. Jako bychom před sebou měli celou věčnost aon se chystal věnovat ji jen tomuhle.

Nic bych proti tomu neměla.

Po nějaké době– amohlo to být stejně tak pět minut, pět dní, jako třeba ipět let– mi pravou rukou chytil obě ruce apřišpendlil mi je nad hlavou. Krátce nato připojil levou ruku azvýšil tempo. Bral si mě celou adával do toho všechno. Už neměl kamenný výraz, jeho modré oči už nebyly chladné jako horská jezera. Nabraly tmavší odstín, žhnuly touhou aprošívaly mě pohledem, jemuž se nedalo ubránit.

Atak jsem se teda nebránila. Ani trochu.

Uvolnil mi ruce, opřel se olevý loket apravou rukou hladil, mnul aštípal moje prsa. Pak mi znenadání vzal do úst levou bradavku, začal ji lízat aposléze ji jemně skousnul.

Apak ještě silněji.

Znovu jsem vykřikla, tentokrát bolestí. Piotrek okamžitě povolil avzpomínka na bolest se rozproudila mým tělem vpodobě horké vlny neuvěřitelné rozkoše.

„Ty parchante jeden…“ sykla jsem.

Výsměšně se ušklíbl.

„Není zač. Vím, že to máš ráda.“

No aještě štěstí, že to věděl.

*

Zpocení, udýchaní avyčerpaní jsme leželi vedle sebe naznak vdoupěti, které ještě před nedávnem bylo mou postelí. Přesněji řečeno zpocená, udýchaná avyčerpaná jsem byla já. Piotrek budil dojem, že by mohl třeba hned naskočit zpět do škatulky, zníž se vyloupl– stím rozdílem, že se zní vyloupl vdokonale pasujícím anepochybně nákladném oděvu, avracel by se tam úplně nahý. Oblečení se totiž válelo pod náma, kolem nás ina zemi. Můj problém stím, co si mám obléknout, se tím pádem vyřešil: vezmu si prostě to, co tenhle armagedon přežilo. Pokud teda vůbec něco přežilo.

„Hele, seš si vědomej toho, že mi to za chvilku všechno vyžehlíš, že jo?“ zeptala jsem se.

Ležela jsem na boku, podepírala jsem se pravou rukou alevou jsem projížděla po jeho dokonalém hrudníku.

„Jasně. Beru na vědomí.“ Podíval se na mě snotnou dávkou ironie. „Na tyhle služby bohužel živnostenský oprávnění nemám. Ožehlení se budeš muset postarat sama.“

Ajaký služby tam tím pádem měl? Posílat ženský do vesmíru, kde na ně čekal výbuch supernovy? Vtom byl mistr. Já se zjedný takový cesty právě vrátila. Jen teda stím, že ta supernova jsem byla já. Pro méně básnivé duše, co stojí nohama pevně na zemi: oprcal mě naprosto nadpozemsky. Úchvatně. Kurevsky nádherně.

Čili tak jako vždycky.

Protáhla jsem se azívla.

„Kolik je vůbec hodin?“ zeptala jsem se líně.

„Nevím. Ty tu nemáš svůj mobil?“

Samozřejmě, že jsem ho měla. Ležel na nočním stolku. Natáhla jsem se pro něj, podívala se na displej, zběsile zamrkala apodívala se ještě jednou.

„Kurva, čtvrt na šest!“ Takže jsme si to rozdávali víc než hodinu? To není možný. „AkZuzce máme dorazit na šestou!“

Vyskočila jsem zpostele, poklusem si to namířila do koupelny, pak jsem se vrátila pro kalhotky, nahlídla do skříně, vzpomněla si, že kalhotky zůstaly pod postelí, začala jsem se pro ně shýbat, ale pak jsem dospěla kzávěru, že koupelna je důležitější. Ramses ležel apohodlně se opíral srukama za hlavou ase zaujetím azároveň ilehkou nevěřícností sledoval mé počínání.

„Já myslel, že na pátou… Ale pokud tě Zuzka pozvala až na šestou, znamená to, že ta párty začne nejdřív vsedm,“ prohlásil tónem, jako by mi sděloval, že Země obíhá kolem Slunce, anikoli naopak. „Takže než vyjdem, máme čas ještě minimálně hodinu ačtvrt. Možná itrochu víc, protože bys přeci nechtěla dostat hostitelku do prekérní situace tím, že by ses dostavila, než bude všechno hotový.“

Podívala jsem se na něj, jako by spadl přinejmenším změsíce.

„Ty asi Zuzku vůbec neznáš! Ona má vždycky všechno připravený na čas aminutu před sedmou už bude stát ve dveřích avítat hosty.“

Nakonec jsem usoudila, že bych měla začít sprchou. Už jsem byla ve sprchovém koutě, když se pootevřely dveře aPiotrek nakoukl do koupelny.

„Skočím doplatit parkování!“ zavolal asnažil se překřičet hučení vody.

„Jasný!“ křikla jsem nazpět. „Vezmi si klíče. Leží na poličce pod zrcadlem vpředsíni.“

Pustila jsem vodu vté nejvyšší teplotě, jakou jsem byla sto vydržet. Horké proudy mi stékaly po těle adostávaly se do všech jeho koutů askulin, kde ještě před chvilkou šmejdily Ramsesovy prsty, jazyk apták. Přejížděla jsem rukou po kůži asnažila se jí poskytnout náhražku toho, co se dělo ještě před několika minutami. Moje tělo bylo úžasně vyčerpané azároveň stále žádalo víc, ještě víc. Pozvolna jsem si rukou sjela mezi stehna…

„Malo, vylez!“

Neznělo to, jako by mě popoháněl chlap, co už má dost ženina loudání před odchodem na párty. Tón Piotrova hlasu nevěstil nic dobrého. Spěšně jsem ze sebe smyla zbytky pěny, zastavila vodu aodsunula dvířka sprchy. Piotrek stál ve dveřích koupelny otevřených dokořán adíval se na mě pronikavým chladným pohledem. Instinktivně jsem si zakryla prsa.

„Co se stalo?“ zeptala jsem se.

Mě.

Bezradně jsem se podívala na Ramsese.

„Ale…“

Aha.