Copyright © 2022 by Jennifer Fawcett

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Lucie Jiránková, 2023

Cover © Zhivko P. Petrov, 2023

© DOBROVSKÝ s. r. o., 2023

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-3281-4 (ePub)

ISBN 978-80-277-3282-1 (mobi)

přeložila Lucie Jiránková

OBSAH

PROLOG

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

PODĚKOVÁNÍ

Věnováno skutečné Abby,

ať už jsi kdekoli

Člověk nemusí být dům – aby měl své démony –

EMILY DICKINSON

PROLOG

JARO

Jedna z dívek se o tom domě dozvěděla jako první. Tak to bývalo vždycky; někdo ten příběh slyšel a řekl o něm ostatním. A tak se to tajemství předávalo dál, z dívky na dívku, z generace na generaci. Tahle dívka o něm slyšela mluvit mámu. Vyprávěla o něčem, co se na tom místě stalo ještě předtím, než se narodila, o něčem zlém. To tajné místo stále existovalo. Ukryté v lese čekalo, až ho někdo znovu objeví.

A tak jednoho jarního odpoledne vedla ona dívka své kamarádky zatáčkou, kde končilo pole a začínal les. Po chvíli zpomalila a začala hledat místo, kde byl plot seshora zaháknutý pouze za hřebíky. Dal se jednoduše stáhnout dolů a stejně jednoduše šel vchod i skrýt. Dívky schovaly svá kola těsně na kraji lesa a vydaly se po staré cestě. Neodbytný podrost je šlehal do nohou jako ostnaté chaluhy, ale ony pokračovaly v cestě stále hlouběji do lesa. „Proč by si tu někdo stavěl dům?“ „Jsi si jistá, že tohle je opravdu místo, o kterém mluvila?“ „Možná už ani nestojí.“ Žádná z nich nebyla ochotná přiznat, že by se nejraději otočila a že jakmile vstoupila do lesa, okamžitě pochopila, že tohle není místo pro ně. To už ale doklopýtaly na mýtinu. A na ní stál dům zvaný Oktagon, osamocený a spící.

Dívky vešly dovnitř. Přece se nezastaví před vchodem.

Pod nohama jim křupaly rozbité lahve od piva, listy, zvířecí trus a povalující se odpadky, které se tam za ty desítky let nastřádaly. Všechno bylo pokryté šedou vrstvu prachu. Dívky se otřásly a měly nutkání obejmout se rukama, ale neudělaly to. Obezřetně obešly dvě velké místnosti v přízemí. Pohledem přejely po zchátralých schodech vedoucích do patra. Pak se zahleděly na podivné dveře, které se zdály být příliš velké a místo ze dřeva byly kovové. „Tyhle musí vést do sklepa,“ řekly si. Zakroutily západkou, ale ta byla rozbitá. Dveře zůstaly pevně zavřené. Dívkám se v duchu ulevilo. Vydaly se proto zpátky do staré kuchyně, kde svou prohlídku započaly. Cestou odkopávaly odpadky a přemýšlely co dál.

Ale ta, která je do domu přivedla, se ke kovovým dveřím vrátila. Kdysi bývaly tmavě zelené, ale většinu jejich povrchu postupně pokryla rez a pomalu si hledala cestu skrz. Nic nezůstane skryto navždy, pomyslela si dívka. A pak si vzpomněla, jak zněl hlas její matky, když o tom domě mluvila. V dívce se opět probudil strach. Opodál zaslechla ostatní a chtěla se k nim přidat. Ale vtom se ozvalo cvaknutí a dveře se začaly otevírat. Dívku ovanul studený a navlhlý vzduch páchnoucí zeminou a hnilobou. Jdi pryč, pomyslela si, ostatní už odcházejí. Ale její nohy se ani nepohnuly. Dveře se pootevřely tak, že viděla až na vršek starých dřevěných schodů.

Chtěla se podívat.

Nechtěla se podívat.

Odvážila se podívat.

Viděla jen tmu, ale na nejnižším schodu spatřila… něco. Naklonila se dovnitř a shlédla dolů. Vytáhla telefon a posvítila do tmy, ale jen tím vytvořila další stíny, proto mobil zase vypnula. A právě v té milisekundě mezi světlem a tmou…

Pomoz mi.

Uslyšela ve své hlavě hlas, který ale nepatřil jí.

V tu chvíli na ni kamarádky zavolaly: „Jdeš?“ Už stály u dveří a opouštěly sevření domu, jako by se nic nedělo. Zůstala tu sama.

Pomoz mi odsud odejít.

Podařilo se jí odtrhnout a utéct za ostatními.

Dívky se rozběhly přes mýtinu. S přívalem adrenalinu a svobody byly teď radostí bez sebe. A jakmile zmizely v lese, dveře se zavřely. Ale dlouho zavřené nezůstanou. Dům byl vzhůru.

Však ona se vrátí. Vždycky se vracejí.

1

PODZIM

Vrátila jsem se.

Sedím v autě na téměř prázdném parkovišti před nemocnicí Milosrdných sester. Slunce už dávno začalo zapadat za vrcholky Adirondackských hor a poslední sluneční paprsky mizí na západě kdesi za mými zády. Motor auta s cvakáním vychládá, jak se kovu navrací normální teplota.

V téhle nemocnici jsem byla už dvakrát: poprvé, když mi bylo osm a přišla jsem se rozloučit s mámou, a naposledy, když mi bylo čtrnáct a zrovna sem přivezli moji nejlepší kamarádku, Abby, naprosto paralyzovanou strachem. A teď je tu znovu a já opět s ní.

Ještě se mi nechce vystupovat. To by totiž znamenalo návrat do reality. Potřebuju ještě chvíli zůstat v bublině, ve které jsem sem přijela. V té samé bublině, do níž jsem se uzavřela před dvanácti hodinami, když jsem zavěsila zámek na dveře skladové kóje, v níž jsem nechala celý svůj život – který mi Josh nechal – a odjela na východ. Ještě než jsem ty dveře zabouchla, tak jsem se na tu hromadu krabic a nesourodého nábytku zadívala. Nic z toho jsem nepoznávala. Tohle je opravdu všechno, co mám? Vždyť se to sotva vejde do kóje o velikosti 3×5 metrů kdesi na okraji Chicaga. Když jsem pak v Indianě zastavila, abych nabrala benzín, zmačkala jsem papírek s kódem od zámku a zahodila ho.

Clare, píši ti z Abbyina mailu. Doufám, že tuhle adresu ještě stále používáš…

Před třemi dny mě probudil e-mail od paní Lindsayové.

Abby se vrátila do toho opuštěného domu v Sumner’s Mills.

Když jsem začínala s Joshem chodit, nemívala jsem přes noc zapnutý telefon. Nenechávala jsem ho ani na tichý režim, rovnou jsem ho vypínala. Ale i když mi teď chodí většinou jen spamy, mám díky těmto nočním zprávám aspoň pocit, že jsem stále naživu.

Předávkování… pokus o sebevraždu… poranění mozku… kóma.

Jakmile otevřu dveře od auta, vkrade se dovnitř noc a vyžene zbytky mého starého života, života v Chicagu, života někoho, kdo zanechal sever státu New York daleko za sebou. Už se tam nechci vracet, tím jsem si jistá, ale tady být také nechci. Nezůstanu tu. Nemám k tomu nejmenší důvod. Vrátila jsem se, abych pomohla své dávné kamarádce, a pak odjedu někam jinam, kamkoli. Tohle jsem si říkala od chvíle, co jsem se rozhodla vrátit do Sumner’s Mills – místa, kde jsem vyrůstala a kde stojí i Oktagon.

V létě roku 1998, těsně před tím, než jsme nastoupily na střední, jsem se spolu se třemi nejlepšími kamarádkami, Monicou, Lori a Abby, vydala do opuštěného domu. Měl tvar osmiúhelníku a nikdo v něm nebydlel už od šedesátých let, kdy v něm muž zabil svou rodinu. Dům se nacházel několik kilometrů od Sumner’s Mills, vesnice, v níž jsme vyrostly. Od silnice ho dělily stromy, takže pokud člověk nevěděl, kde ho přesně hledat, nenašel ho. Ale v každé generaci se našlo několik dětí, které se o něm dozvěděly, a ty se pak navzájem vyhecovaly k tomu, aby dům navštívily. Nepozornost a nedbalost mohou mít nedozírné následky. Kdybychom do toho domu vstoupily jen jednou, všechno by bylo v pořádku. Ale my se tam té noci s Abby vrátily a ona se vydala do sklepa sama. Znovu. A nikdy se už tak úplně nevrátila.

A teď tam šla zase.

Lékaři ji uvedli do umělého spánku, aby zmírnili otok mozku, který nastal v důsledku léze. Byla téměř v bezvědomí, když ji odtamtud vynesli, ale řekla tvé jméno.

Na ten e-mail jsem Abbyině mámě neodepsala. Neslíbila jsem jí, že přijedu, ale udělala jsem to. Přijela jsem okamžitě, protože jsem věděla, proč Abby pronesla moje jméno.

Naposledy se nadechnu zatuchlého vzduchu v autě, zatáhnu za kliku a zprudka otevřu dveře. Chladný noční vzduch mě probudí z letargie. Potřebuju jen přejít ulici, vejít do jejího pokoje a zase odejít. To zvládnu.

Sklo nemocničních dveří září posledními oranžovými paprsky zapadajícího slunce. Část oblohy se zbarvila do temně modré, jak už tomu bývá u brzkých podzimních večerů, kdy se pokaždé z minuty na minutu setmí. Od těch skleněných dveří mě dělí asi šest metrů, když se najednou otevřou a vyběhne z nich malá dívenka. Je jí asi šest, zcuchané blonďaté vlasy jí padají do obličeje. Na sobě má rozepnutý kabát, který za ní poletuje stejně jako zelená šála, která jí vykukuje z rukávu – vypadá jako divoké ptáče, naplněné radostí z nečekané svobody. Jde mi přímo naproti a po chvilce ze dveří vyjde i její matka. Dívenka se zastaví na okraji chodníku. Žena si stoupne vedle ní, rozhlédne se na obě strany a automaticky vezme holčičku za ruku.

Nepatrné gesto. Ale znamená mnohem víc.

Zastavím se.

Moje svaly, dech i srdce se zastaví taky.

A ne a ne se opět dát do pohybu.

A najednou mi plíce a hrdlo zaplaví bolest. Jde ale jen o fantomovou bolest, pouhé vzpomínky na ni, přesvědčuji se v duchu. Už je to pět měsíců. Jak dlouho to ještě bude bolet?

Když se konečně dokáži zase pohnout, dívenka i její matka jsou už dávno pryč. Otočím se a zamířím zpátky k autu. Teď za Abby jít dovnitř nemůžu.

Abby tě potřebuje, Clare. Vrať se a probuď ji.

To, co se jí stalo, je moje chyba. A to, co se stalo mně, je zase chyba její. Nemá to sice logiku, ale s tímhle nemá logika nic společného. Jsme spolu s Abigail Lindseyovou vnitřně propojené a já nevím, jestli můj příjezd to pouto jen upevní, nebo ho konečně navždy zpřetrhá.

2

Nastartuju a najedu na silnici číslo 5. Mohla bych jet po dálnici a druhým výjezdem sjet do Sumner’s Mills, já ale nikam nespěchám. Tahle cesta vede podél řeky. Silnice se klikatí v blízkosti stromů, skály se tyčí až k nebi – i když tu nechci být, důvěrně známou krajinu svého dětství poznám okamžitě. Pod širým nebem Středozápadu jsem se nikdy necítila příjemně.

Cestou do rodného města míjím zabedněné výlohy bývalého obchodu s kovy a mazivy. Otevřeli ho v době největšího rozmachu na začátku 20. století a i přes všechny žaloby a obvinění se udržel v chodu až do poloviny osmdesátých let. Když nakonec zavřeli, málem s sebou stáhli celé město. Nejdříve skončil obchod s elektrotechnikou a dámským oblečením na státní silnici, několik let po nich zavřela i pekárna a železářství. Když jsem byla malá, myslela jsem si, že zabedněné výlohy jsou něco normálního. Staré cihlové tovární budovy se teď pomalu naklánějí, a až se jednoho dne zřítí, spadnou do řeky, nad kterou se momentálně tyčí. Když se v New York Times píše o idylickém venkovském kouzlu malých městeček na severu státu a jejich pivovarech a farmářských trzích, tak rozhodně nemají na mysli Sumner's Mills. Největší slávu zažilo město tehdy, když se tu na začátku tisíciletí natáčel nízkorozpočtový horor. Z něj se pak stala kultovní klasika, z čehož byl Josh coby milovník všech béčkových filmů naprosto nadšený. Pak se ale zeptal mého táty, jaké to bylo, když do Sumner’s Mills zavítali lidé z Hollywoodu, a se zklamáním se dozvěděl jen to, že herci a celý štáb ve vesnici trávili co nejméně času a dávali přednost méně autentickým, zato ale pohodlnějším turistickým městečkům dále na jih. Přes to všechno do města občas přijde nějaký developer a všichni mluví o tom, že by se z továrních budov mohly stát byty, umělecká studia nebo luxusní letoviska. Nikdy k tomu ale nedojde. Stačí se totiž jen trochu zajímat o historii města, výskyt rakoviny a vrozených vad nebo o žaloby ze strany ekologů a developeři zase odejdou. Sumner’s Mills nemá rádo cizince a vždycky tomu tak bylo. Pokud se sem člověk odváží přijet a zůstat tu, něco ho to bude stát.

Projedu vesnicí až na její konec a pak pokračuji ještě půldruhého kilometru po klikaté silnici k domu, kde jsem vyrůstala. Táta se minulé léto odstěhoval. Mluvil o tom sice už dlouho, ale stejně mě o Vánocích překvapilo, když mi oznámil, že se stěhuje do Jižní Karolíny. Tehdy jsem ho viděla naposledy. Stál na příjezdové cestě, zatímco Josh se pokoušel napotřetí přeskládat věci v autě. Pevně totiž věřil tomu, že do hatchbacku se vejde naprosto cokoli, jen je třeba to tam dobře poskládat. Při každé návštěvě trval táta na tom, abych si s sebou vzala nějakou vzpomínku na dětství, krabici s nádobím nebo věcmi do kuchyně. Když mi řekl, že se stěhuje, konečně jsem pochopila proč. Postupně se mě snažil od toho domu odpoutat. Nemělo mě to nijak překvapit, přesto mě jeho rozhodnutí v první chvíli naštvalo. Samozřejmě jsem věděla, že se chovám dětinsky. Já tu bydlet nechtěla a nebylo ode mě fér očekávat, že on to chtít bude, ale říct jsem to nedokázala.

„Už tu není, beruško.“ Nic víc nepověděl. O mámě jsem nemluvila. Neřekla jsem o ní ani slovo, ale on tomu rozuměl. „S Joshem máte teď vlastní domov,“ řekl a kývl směrem k Joshovi a našemu přeplněnému autu. „Ale neprodám ho, dokud na to nebudeš připravená.“ A tak to také bylo. Dům tu teď stál prázdný a čekal na své majitele.

Nakloním se, abych mohla prohledat přihrádku u spolujezdce. Klíč od domu byl stále tam, kam jsem ho dala před všemi těmi měsíci, když jsme se s Joshem vraceli do Chicaga a neměli jsme ani tušení, co se stane. Táta stál na příjezdové cestě a pozoroval, jak odjíždíme, dokud jsme nezmizeli za zatáčkou. A pak jsem si ho představovala, jak v tom prázdném domě zapíná konvici na čaj. Táta si pořád vaří čaj a šourá se v ušmudlaném svetru po kuchyni. S tichou pravidelností. Nedokážu si ho představit jinak. Úplně slyším Joshe, jak mi říká: „Trauma z dětství může vést k nereálné touze chtít si něco udržet. Nemůžeš si to vyčítat.“ Pokouším se jeho hlas vytěsnit. Josh už tu není. To je taky moje chyba. Možná si přece jen neumím lidi tak dobře udržet. Možná je spíš nechávám proklouzávat mezi prsty.

Popaměti procházím místnostmi a rozsvěcuji všechna světla. Vyjdu zadními dveřmi a zahledím se do zahrady. Stavba za mnou působí jako maják. Rodiče tenhle dům koupili krátce po svatbě, když žili v „domovní chudobě“, jak říkával táta. Uvnitř to byla ruina, takže ho pořídili zalevno. Pak téměř ve všech místnostech vytrhali dřevěné obložení, na podlahy položili huňaté koberce a z ruiny udělali domov. Máma zasadila záhony plné květin, ale její největší chlouba se schovávala vzadu na zahradě, kde pěstovala levanduli. Měla v plánu uvést na trh řadu organických čisticích prostředků dávno předtím, než se dostaly do módy, a několik let se snažila prodávat na místních farmářských trzích hrudkovitá domácí mýdla. Tátova zeleninová zahrádka stála hned za máminou levandulí. Oproti mámině divokým keřům plných voňavých zázraků čišel z jeho pravidelných řádků tichý pořádek. Moje nejranější vzpomínky jsou s těmito zahrádkami pevně spjaté: v pozadí se ozývaly hlasy z místní rádiové stanice, obloha nade mnou se letním stmíváním barvila do nachova, máma klečela na zemi a ryla v zemi a já vedle ní – špinavá, ale šťastná. Možná z toho neustálého hrabání v otrávené hlíně byla pak tolik nemocná. Tátovi jsem to nikdy neřekla, ani v těch nejvyhrocenějších momentech, protože jsem věděla, jak moc by mu to ublížilo. To on se zamiloval do skal, lesů a drsnosti severního New Yorku. To on mámu přesvědčil, aby se sem nastěhovali a žili svůj sen o poklidném životě, o domácí zelenině, květinách a medu. A mámu ten sen naplno pohltil. Přivedl ji sem on, ale onemocněla ona. Myslím, že ani táta sám si to nikdy neodpustil.

Po mámině smrti si táta levandulového záhonku vůbec nevšímal, ale on i přesto každý rok kvetl a rozpínal se. Když vítr zafoukal tím správným směrem, cítila jsem levanduli až do svého pokoje. Asi bych tu vůni měla nenávidět, ale není to tak – nedokážu to. V té vůni cítím ji samotnou. Každé jaro mluvil táta o tom, jak ty rostliny vytrhá a znovu vyseje trávník, ale nikdy to neudělal. Stejně tak je mi jasné, že ten dům nikdy neprodá. Ne dokud na to nebudu připravená.

A já ještě připravená nejsem.

Ale být tu také nechci. Jen jsem se tu zastavila na cestě k… něčemu jinému. O svých dalších plánech jsem ještě nepřemýšlela. E-mail od paní Lindsayové mě pouze nasměroval: přijeď sem, udělej tohle. A tak jsem tady. Zbytek zkusím vymyslet zítra.

Jsem celá ztuhlá a unavená z cesty, panika z nemocnice na mě navíc také zanechala stopy. V domě není internet ani televize, které by mě rozptýlily, takže hodím tašku na pohovku, vytáhnu z ní sportovní oblečení a jdu si zaběhat. Tohle je ten nejlepší – nebo vlastně jediný – způsob, jak si spolehlivě vyčistit hlavu. Už je tma, ale to mi nevadí. V posledních měsících jsem si zvykla běhat pozdě v noci, zatáčela jsem do ulic, ve kterých jsem neměla co dělat, muziku jsem měla ve sluchátkách tak nahlas, abych nemohla vnímat nic okolo sebe. Běžím až do bolesti, a teprve ve chvíli, kdy mě kvůli kyselině mléčné ve svalech začnou pálit stehna, se otočím a vracím se domů.

Ze zvyku zamířím zpět do Sumner’s Mills. V centru, v místě, kde Státní ulice křižuje hlavní třídu, zabočím doprava a pokračuji na sever pryč z města. Minu naši bývalou školu. Cesta se pak rozděluje a já uhnu doprava. Zanedlouho začne být rytmus mých nohou na prašné krajnici, nádechy a výdechy pravidelné – konečně už na nic nemyslím, jenom dýchám a pohybuji se vpřed. Okolí vnímám jen natolik, abych uhnula do příkopu, když se kolem prožene auto. Pak náhle zastavím a uvědomím si dvě věci: zaprvé si už nejsem úplně jistá, kde jsem, a taky to, že jsem až do poslední špatné zatáčky běžela směrem k Oktagonu – alespoň tedy tam, kde se domnívám, že stojí.

Abby se vrátila do toho opuštěného domu v Sumner’s Mills. Naposledy ji viděli před třemi dny ve městečku v obchodě. Policie si myslí, že v tom domě byla celou tu dobu.

Tři dny v Oktagonu. Co jsi tam sakra dělala, Abby? Srdce mi buší až v krku. Venku je chladno, a jak tu tak stojím na kraji prázdné silnice, vznášejí se kolem mě obláčky vydechovaného vzduchu. Cesta je tu dlážděná, ale přísahala bych, že tu dříve býval jen štěrk. A míjela jsem domy, které tu za mého dětství také rozhodně nestály. Nemám vůbec tušení, kde jsem, zato ale vím, že se nacházím blízko toho domu, sotva pár kilometrů. Najednou si připadám nechráněná a příliš na očích.

Otočím se a rozběhnu se zpátky do městečka. Všude je tma až na několik pouličních lamp a světel benzínové pumpy, která slouží také jako obchod se smíšeným zbožím a v létě i jako prodejna zmrzliny. Tady Abby zastavila.

Za pultem sedí žena. Nad ní hraje tiše televize, a když vejdu dovnitř, jen mě přelétne pohledem. Musím vypadat podivně – tváře zrůžovělé během, vlasy rozcuchané a culík nakřivo. Rychle zmizím na záchod a postříkám si obličej trochou vody.

Co to sakra děláš? Oprýskané zrcadlo přede mnou se zarosí mým těžkým oddychováním a z odrazu mé tváře se stane jen skvrna.

Dlouho si pak prohlížím zboží v obchodě a přitom sbírám odvahu zeptat se prodavačky na ten dům. Na Abby a na to, co se tady nedávno stalo. Bydlela jsem tu ještě čtyři roky po tom, co jsme šly do Oktagonu, a jeho přítomnost mě tehdy nijak nevyváděla z míry. Protože jsi to vědomě vytěsnila, říká hlas v mé hlavě. A povedlo se mi to. Kdyby mi nepřišel mail od paní Lindsayové, myslela bych si, že jsme si ten dům jako děti vysnily.

Tak dlouho zírám na skrovný výběr cereálií, až mě prodavačka začne pozorovat.

„Hledáte něco konkrétního?“ zeptá se. Její hlas zní drsně a hluboce jako hlas celoživotního kuřáka.

Popadnu jednu krabici cereálií a několik plechovek polévky, vložím je do košíku a donesu k pokladně. Nikdo jiný tu není, ale nechci svou otázku volat přes celý obchod.

„Zajímalo by mě, jestli nevíte o jednom starém domě tady v okolí. Má tvar osmiúhelníku.“

Chvíli se na mě dívá a já nedokážu z její tváře vyčíst, co si myslí. Pak začne z mého košíku vyndávat zboží a markovat ho. „Vy jste tady nová?“

„Vyrostla jsem tu, ale teď už tu nebydlím.“

Mírně přikývne. „Tak jako řada lidí.“ Pokladna pravidelně pípá. Chystám se svou otázku zopakovat, když se mě zeptá: „Proč se na to místo ptáte?“

„Takže o něm víte?“

Pokrčí rameny. Nedokážu odhadnout, jestli je to z lhostejnosti, nebo zdrženlivosti.

„Viděla jste ten dům někdy?“

Zasměje se. „Nemá smysl se k tomu starému domu přibližovat.“ Naskládá mi do tašky poslední zboží a zase si sedne na vybledlou plastovou židli, která ji moc dlouho neudrží. Opět se začte do knížky a mě okatě ignoruje. Na polici za ní stojí seřazené figurky trollů. Některé jsou otočené obličejem dopředu a dívají se na vás širokýma malovanýma očima, jiné stojí náhodně naproti sobě, jako by se spolu bavily. Jedna z nich, stojící přímo uprostřed, má dvě hlavy.

Prodavačka zvedne oči od knížky a všimne si, kam míří můj pohled. „Ty nejsou na prodej.“

Přikývnu. Pod nimi je ručně psaná cedulka, na které to stojí jasně. „Já jen že moje kamarádka do toho domu šla a –“ A co? Něco se pokazilo? To se pokazilo už před lety; alespoň jsem si to myslela. Vlastně si tím nejsem jistá. „A prý se nejdřív zastavila tady. Ptala se na cestu. Tak před týdnem, možná deseti dny. Jen se snažím zjistit, co se tehdy stalo.“

Slyším se, jak to říkám. Snažím se snad přijít na to, co se stalo? Nepleť se do toho. Ale místo, abych popadla nákup a odešla, nejsem schopná se pohnout. Najednou mi přijde důležité – dokonce nezbytné –, abych vystopovala Abbyiny poslední kroky. Vím, kde skončila, ale neznám cestu, která ji tam dovedla.

Prodavačka se na mě podívá a je na ní vidět, že zvažuje, jestli mi má něco říct nebo ne. A pak povídá: „Moc jsme si toho neřekly.“

Celou dobu jsem zadržovala dech a teď pomalu vydechnu. „Ale pamatujete si ji, že ano? To vy jste s ní mluvila?“

„Řekla jsem jí, že ten dům už dávno nestojí.“

„Vážně? Ale vždyť –“

„Nevypadala jako někdo, kdo by měl na taková místa chodit. Když jsem jí to řekla, vypadala opravdu rozrušená. Řekla mi, že se mýlím. Tak jsem jí odpověděla: ‚Když jste si tak jistá, že ten dům stále stojí, tak na co ode mě potřebujete znát cestu?‘“

„Co vám na to řekla?“

Přimhouří oči, pak ale znovu vstane a nahne se přes pult směrem ke mně. „A vy jste kdo? Rodinná přítelkyně?“

„Bývaly jsme nejlepší kamarádky.“

Z jejího výrazu je jasné, že ji to nijak nezaujalo.

„Tedy kdysi, jako děti. Vyrostly jsme tu, ale změnilo se to tady. Některé cesty jsou jiné, než jak si je pamatuji.“

„Řekla jsem jí, kde to zhruba je,“ odpověděla po chvilce, „aby se uklidnila.“

„Ptala se ještě na něco? Nebo řekla cokoli dalšího?“

Prodavačka se podívá na svou knihu a s povzdechem ji zavře. „Natankovala, koupila si kolu a zeptala se na cestu k tomu domu. Jak jsem říkala, moc jsme si toho nepověděly.“

Mám pocit, že bych se měla ptát dál, ale netuším na co. Z Buffala jsou to do Sumner’s Mills čtyři hodiny. Abby sem přijede a stejně jako já zjistí, že už ten dům nedokáže najít. Zastaví na benzínce a dá se do řeči s touhle prodavačkou. Koupí si kolu, aby měla důvod s ní mluvit. Pořád mám před očima zprávu od její matky: Tři dny. Policie si myslí, že v tom domě byla celou tu dobu.

„Co kdybyste mi zase řekla něco vy, když jste její kamarádka?“ odpověděla prodavačka. Nedokážu odhadnout, jestli se snaží být milá, nebo mě provokuje, ale vypadá to, že si nastalou situaci užívá. „Pročpak natankovala plnou nádrž, když se chystala ujet jen pár kilometrů a auto nechala stát na kraji silnice?“ Dojde mi dech. „Nevypadala jako někdo, kdo utrácí peníze, když nemusí.“

„Jak to myslíte?“

„Protože žádné neměla. Platila v hotovosti, ale neměla dost, takže musela jídlo vrátit. Poradila jsem jí, ať si vezme kolu. Vypadala, že ji potřebuje.“

Netuším, kolik toho ví o tom, co se stalo. Něco vědět ale musí, protože ji vyslýchala policie. „Řekla jste policii o tom benzínu?“

„Říkali, že to nic neznamená. Bylo celkem jasné, proč do toho domu šla. Mám bratrance policistu. Byl jedním z těch, kdo ji našli. Říkal mi, že měla v ruce prázdnou lahvičku od léků.“ U poslední informace přimhouří oči, jako by mě vyzývala, ať se s ní začnu hádat, nebo mi dávala najevo, co si myslí o lidech, kteří se rozhodnou se předávkovat. Nebyla jsem si jistá, co z toho je pravděpodobnější.

„A řekl vám bratranec, kde ji našli? V tom domě, myslím.“

Vypadá, jako by se rozhodovala, zda mi to řekne. Jako by uvažovala, jestli už jsem si tuhle informaci zasloužila. Ale Oktagon a co se tam přihodilo, to je moje – moje a Abbyino – a ona nemá právo být toho součástí. „Tak jinak,“ řeknu hlubokým hlasem, „byla ve sklepě? Řekl vám alespoň tohle?“

Zalapá po dechu. „Jak to víte?“

Do obchodu vejde starší muž, podívá se na mě jako na přivandrovalce a pak kývne na prodavačku. Obě čekáme, až odejde na druhý konec obchodu.

„Jenom jsem si tak tipla,“ odpovím, protože jí nehodlám říkat pravý důvod. Bylo mi to jasné od chvíle, co jsem se dozvěděla, že se tam Abby vrátila. Úplně ji vidím, jak jsme ji našly poprvé, ležící na zemi a stočenou do klubíčka. Úplně detailně už si na to nevzpomínám, ale tenhle pohled se mi vryl do paměti.

Prodavačka se znovu posadí a vezme do ruky knihu. Rozhovor je zjevně u konce. Jsem už na cestě ze dveří, když znovu promluví: „Je to soukromý pozemek. Kdyby vás náhodou napadlo tam jít taky.“

Chvíli to vypadá, že se chystá říct něco jiného, ale pak jen pokrčí rameny a prohlásí: „Až si příště půjdete zaběhat, vezměte si s sebou baterku. Určitě nechcete, aby si vás někdo spletl se zvěří.“

Sklouznu pohledem ke své ošoupané modré běžecké bundě. Mohla bych jí ukázat reflexní proužek na zádech, ale nemám zrovna pocit, že by mi to říkala, protože se o mě opravdu bojí. Jen mi chce dát najevo, že moje chování se sem nehodí. Že já se sem nehodím. „Díky za radu,“ odpovím. Když za sebou zavírám, zvonek na dveřích zazvoní.

Zpátky do tátova domu jdu v úplné tmě a igelitová taška s jídlem mi naráží do nohy. Nemůžu přestat myslet na tu plnou nádrž benzínu. Plnou nádrž a snahu koupit si jídlo. To by přece nedělal člověk, který se chystá zabít. Ale pokud Abby nešla do toho sklepa spolykat prášky, co jiného měla v plánu?

3

Ležím na gauči asnažím se přimět se, abych si udělala některou zpolévek, které jsem si koupila, když vtom mi na mobil přijde facebooková zpráva od Lori.

Prý jsi zpátky ve městě. Nechceš si popovídat? Ajejí telefonní číslo.

Nejprve se rozhodnu zprávu ignorovat. SLori jsme se sice před několika lety spojily přes Facebook, ale maximálně jsme si popřály knarozeninám, víc jsme spolu nekomunikovaly. Když jsem během těch let párkrát přijela domů za tátou, nikdy jsem tam nezůstala tak dlouho, abych se sní viděla. Aspoň jsem si to tak vždycky sama pro sebe odůvodňovala. Normálně bych mobil odložila na konferenční stolek adál zírala do stropu. Už je přece skoro deset večer. Místo toho ale odpovím:

Teď jsem dorazila. Byla to dlouhá cesta.

Jako odpověď mi od ní přijde obrázek brečícího dítěte, což mám být asi já. Vzápětí mě pozve ksobě domů na skleničku apošle mi adresu. Kmému překvapení se na ni začnu těšit. Mozek mi běží na plné obrátky, apřestože jsem unavená, určitě bych stejně ještě dlouho neusnula.

Když jsme chodily na základní školu, Lori, Monica, Abby ajá jsme byly nerozlučná čtyřka, ikdyž ve skutečnosti jsme tvořily spíš dvě dvojice: Abby ajá jsme dělaly to, co Lori sMonicou. Nitky, které nás držely pohromadě, byly tenké jako pavoučí vlákno. Na začátku to ale tak nebylo. Ještě mám někde fotku sLori, která měla nohy do X, avšechny se na ní usmíváme do kamery. Je zkonce školky. Každá držíme vjedné ruce kornout tající zmrzliny avdruhé podomácku vyrobený diplom se zářivě zlatou hvězdou. Potkaly jsme se, když jsme poprvé opustily pohodlí našich dětských světů aosamocené nastoupily do žlutého školního autobusu. Lori byla vždy ta vyšší asilnější, vlasy měla permanentně sepnuté vculíku asvrozenou tvrdohlavostí si vždy šla za svým cílem. Vmých očích byla neohrožená.

Oněkolik let později nastoupila do naší školy Monica aznaší pohodové dvojky se stala poněkud křehčí trojice. Monica si už vosmi letech uvědomovala důležitost publika avždy se oblékala, mluvila achovala tak, aby to mělo co největší efekt. Toho roku mi umřela máma aLori sMonicou na mě po návratu do školy poctivě dohlížely, dělily se se mnou onejlepší kousky oběda aodrážely neurvalou zvědavost spolužáků. Lořin neohrabaný soucit byl upřímný, ale ten Moničin se proměnil ve vztek vokamžiku, jakmile přestalo mít váhu, že je nejlepší kamarádka nejsmutnější holky na škole. Následující září nastoupila knám do školy Abby anaše vztahy se opět proměnily. Abby byla mladší amenší než my všechny, protože přeskočila ročník. Sedly jsme si jako opačné strany magnetů.

Naše přátelství bylo pohodové do chvíle, kdy se všechno změnilo. Za trhlinu vnašem přátelství nemůžu vinit Oktagon, protože ta už tam byla, když jsme do domu vstupovaly. Aať se Abby stalo cokoli, že skončila následkem toho vkómatu vnemocnici, stalo se to proto, že ji vtom domě nechránila její nejlepší kamarádka.

Nedávno jsem sice viděla na internetu Lořiny fotky, ale kdykoli si na ni vzpomenu, vždycky se mi vhlavě vybaví ta čtrnáctiletá dívka. Jakmile ale otevře dveře, ta vidina se rozplyne. Je trošičku víc při těle, vlasy má prakticky ostříhané nakrátko ana obličeji jí přibylo trochu vrásek, ale hned jak se usměje, vidím vní dívku, kterou jsem znávala. Ona to má se mnou nejspíš podobně. Pokouším se vybavit si, jak jsem vypadala ve čtrnácti: křivky jsem měla spíše díky posledním zbytkům baculatosti než díky pubertě, vlasy neustále sepnuté vculíku ana obličeji zvláštní kombinace spálené apihovaté kůže. Na naše shledání jsem si natáhla staré džíny aobří mikinu anajednou jsem si přála, abych si bývala dala větší práci vypadat dospěle.

„Pojď dál. Aomluv ten nepořádek,“ povídá mi Lori. Odkopne zcesty pískajícího robota arozejde se do prozářené kuchyně vzadní části domu. „Nezouvej se,“ křikne na mě přes rameno, „při třech dětech advou psech je to vbotách bezpečnější.“

Vkuchyni mi pokyne kprázdné židli aze stolu odhrne změť pracovních listů zmatematiky akostiček lega. „Dáš si pivo?“

„Radši ne,“ odmítnu. „Ale možná čaj.“

Nakrčí nos. „Čaj nemám, ale můžu ti udělat instantní kafe.“

„Tak to si dám to pivo.“

„Dobrá volba.“ Zakření se avytáhne zledničky dvě lahve piva atu, kterou držela vruce, odloží do dřezu. „Matt, můj manžel, jezdí skamiónem. Pije ty instantní sračky po litrech. Prý ho tak kofein nabudí rychleji než unormálního kafe. Já ale nesnáším obojí.“

„To musí být často pryč,“ odpovím.

„Teď má takový rozvrh, že je doma jen pět dní vměsíci.“ Pokrčí rameny. „Už jsem si celkem zvykla, že jsem tu sdětmi sama. Máme svůj režim. Když se vrátí domů, tak osebe pořád jenom zakopáváme, věříš tomu? Pár dní nám trvá, než si na sebe zvykneme, ahned nato zase odjede. Chce si založit vlastní dopravní společnost aprodat farmu.“

„Vy byste to tady prodali?“

„Farmařením si žádné peníze nevyděláš. Pokud se opravdu pustí do podnikání, budeme ty peníze potřebovat. Uvidíme. Pro děti by bylo lepší, kdyby jim byl nablízku.“

„Ale tvoje rodina tu žije odjakživa, ne?“

„Jenom asi sto let. To není odjakživa.“ Znovu pokrčí rameny. „Byla bych ráda, kdybych už nemusela řešit ten zatracenej Oktagon, to mi můžeš věřit.“

Nevěděla jsem, jak tohle téma otevřít, takže se mi ulevilo, že to za mě udělala sama. „Stojí támhle, viď?“ Ukážu někam přes ulici směrem kfarmě. To Lori nás původně dovedla do Oktagonu ařekla nám ovraždách, které se tam kdysi odehrály. Ten dům se skrýval na kousku hustého lesa, který se táhl podél vzdálených polí jejich rodinné farmy.

„Přímou cestou přes pole je to asi půldruhého kilometru, ale po silnici to budou spíš tři,“ řekne. „Většinu času si na ten dům popravdě ani nevzpomenu.“

„Cesty se tu změnily,“ odvětím. „Snažila jsem se kněmu najít cestu změstečka.“

„Proč?“ Přimhouří oči. „Nechystáš se tam jít taky, že ne?“

Zasměju se, ale ona se ke mně nepřidá.

„Vrátila ses kvůli Abby?“

Přikývnu. Cestou sem jsem si nebyla jistá, jestli chci sLori mluvit oAbby nebo tlachat ospolužácích, jejichž jména si nepamatuji ana jejichž příbězích mi nezáleží, ale přitom budu předstírat, že tomu tak není. Už když jsem byla malá, věděla jsem, že chci ze Sumner’sMills odejít, jak to jen půjde. Ale jak tak teď sedím uLori vkuchyni– zavalená kopou hraček azbytků večeře ashromadou rodinných fotek na stěnách– avidím, jak si je naprosto jistá, kým je, nutí mě to přemítat, jaké by to mohlo být, kdybych tehdy tak rychle neutekla. Apřed pár dny jsem to udělala znovu– nechala jsem svůj život vChicagu za sebou, protože mě tam ani deset let vzpomínek nedokázalo udržet.

Lori mě pozoruje. „Je to divné, být zase zpátky?“

„Jiné. Táta už tu nebydlí, ale náš dům stále stojí. Připadám si jako duch, co straší vdomě, který už není můj.“

„Od té nehody jsem sLindsayovými pravidelně vkontaktu. Proto jsem taky věděla, že bys mohla být zpátky ve městě. Dorazila jsi rychle.“ Lori si nikdy nepotrpěla na zdvořilé tlachání.

Pokrčím rameny. „Znělo to důležitě.“

„Jak ses otom dozvěděla?“ zeptala se.

„To její máma. Poprosila mě, abych přijela.“

„Takže jsi prostě všeho nechala…?“

„Nebylo moc čeho nechat.“

„Aha.“ Napije se piva.

Vnastalém tichu jsem si uvědomila, že jsem vlastně snikým nemluvila otom, co se poslední měsíce dělo. SJoshem jsme měli přátele, ale byly to partnerské páry, akdyž jsme se rozešli, odešly sním. Vlastně to ale není úplně pravda. Řekla jsem jim, ať se přátelí odteď sním. Člověk sám sebe trestá mnohem jednodušeji, když se snikým nebaví, když si žije měsíce ve své vlastní hlavě. Už jen pouhá myšlenka, že bych otom teď začala mluvit, mne vyděsila. Je to moc patetické. Místo toho se proto zeptám: „Jak se má Monica? Jste vkontaktu?“

„Mám ji vpřátelích na Facebooku,“ odpoví. „Žije vBrooklynu nebo možná vQueensu. Už si nevzpomínám. Mattova rodina žije vNew Yorku, takže tam párktát do roka jezdíme. Pokaždé si říkám: ‚Měla bych se sejít sMonicou.‘, ale pak… Vždyť to znáš.“

„Jasně,“ odpovím. Možná tím míří na mě.

„Není to jednoduché, když tam jsi na návštěvě urodiny,“ vysvětlí.

„Má děti?“

Lori se na chvíli zamyslí apak řekne: „Jo, dvě. Holky, aspoň myslím.“ Oklepe se. „Jen si to představ, dvě další Monicy.“

Nedokážu odhadnout, jestli si dělá srandu, nebo ne.

„SAbby jsi zůstala vkontaktu, že?“

„Ani ne,“ odpovím. „Několikrát jsme si během těch let napsaly, ale nic velkého. Aty?“

„Poprvé jsem oní něco slyšela, až když mi udveří zazvonila policie. Šla se tam vážně zabít? Říkala jsem si, no do prdele, to se nemohla předávkovat někde vBuffalu? Promiň, tohle asi není ta ‚nejlepší‘ reakce, ale… jako vážně?“

„Třeba nechtěla, aby ji někdo našel,“ řeknu, ale hned vzápětí si vzpomenu na ty e-maily.

Pět e-mailů ojednom řádku, které pokaždé dorazily uprostřed noci. Pět zpráv od Abby, po kterých jsem začala všechno ztrácet. Ale možná nebyly ony tím katalyzátorem; možná to všechno začalo tady, před všemi těmi lety, když jsme byly ještě děti. Zkroutí se mi žaludek anevím, jestli je to hlady, nebo něčím jiným. Když se rukou dotknu břicha, Lori si toho všimne avypadá to, že se chce zeptat, ale neudělá to.

„No, mám pocit, že to bylo osobní,“ odpoví Lori. „Věděla, že ten dům stojí vpodstatě na našem pozemku.“

„Co říkala policie?“

„Chtěli vědět, jestli ji znám ajestli jsme byly vkontaktu. Ato jsme nebyly.“

„Nic víc?“

„Ptali se, jestli tam sní byl ještě někdo nebo jestli vím oněkom, kdo tam někdy šel.“

„Proč se ptali na tohle?“

„Nejdřív mi to nechtěli říct, ale smanželkami dvou těch strážníků jsme společně vhokejovém oddíle, takže jsem na ně trochu, však víš co, kamarádsky zatlačila. Chci říct, že když tu prakticky žiju sama se třemi dětmi, tak mám právo to vědět.“

„Tak co ti tedy řekli?“

„Víš, že ji našli ve sklepe, že jo?“

Přikývnu.

„Pamatuješ si na ty dveře do sklepa?“ Zavřu oči azkusím si je vybavit, ale vidím jen tmu. Zavrtím hlavou. Lori se na mě zvláštně zadívá. „Jak si je nemůžeš pamatovat? Po tom všem…?“

„Promiň, už je to dávno.“ Ztehdejší návštěvy toho domu se mi vybavují jen záblesky. Vjednom znich vidím nás čtyři avdruhém vzpomínky znoci, ale jsou to pouhé útržky. Nejsou onic skutečnější než vzpomínky na fotografiích. Ale možná si to jen zbožně přeji. Už jsem toho ze svého života tady vytěsnila tolik, přesto se mi však vzpomínky začínají vracet. Cítím, jak se probouzejí.

„Jsou kovové, podobné takovým těm těžkým železným dveřím, které bývají třeba vrestauracích,“ povídá Lori. „Takové ty, co vedou do velké chladicí místnosti. Chci říct, že takhle zatraceně divné dveře si lidi do baráku normálně nedávají. Ale když jdeš ven ze sklepa, na té straně dveří není žádná západka nebo něco podobného.“

„Aha…“

„Tak se nad tím zamysli.“

„Aha. No do prdele. Když jsi ve sklepě…“

„Jak za sebou zavřeš dveře?“ doplní mě.

„Aty dveře byly zavřené, když ji našli?“ Vlastně to ani nebyla otázka. Ty dveře zavřené byly. Abby byla znovu vté tmě.

„Museli povolat tři policisty, aby se je podařilo otevřít.“

Vhlavě se mi vybaví vzpomínka: SLori aMonicou se zoufale snažíme otevřít dveře do sklepa. Bezděčně se zachvěju. „Jo, byly fakt těžké. Teď si to vybavuju.“

„Je tam nějaký podtlak, aspoň to si myslel policista, se kterým jsem mluvila.“

„Na benzínce,“ řeknu, „pracuje prodavačka–“

„Vypadá jako kříženec mopse alasice?“

Zasměju se. „Jo, vlastně jo. Ta stěmi trolly.“

„To je Rhonda. Pracuje tam už celou věčnost. Přísahám, že každý rok vypadá víc avíc jako ti její trollové.“ Lori si promne obličej azatahá se za uši. „Nemám na to ty správné vlasy.“

Zasměju se tak, že to zní spíš jako štěknutí, aokamžitě si přikryju pusu rukou. Uvědomím si, že nahoře spí děti. „Každopádně,“ řeknu asetřu si pivo, co mi ze smíchu vytrysklo nosem, „říkala, že Abby se jí ptala na cestu aže natankovala plnou nádrž.“

„Aha…“ Apak to Lori dojde. „Ale proč by…?“

„Přesně tak. Když to ale nahlásila polici, řekli jí, že to nic neznamená, protože šlo ojasný pokus osebevraždu.“

„Vždyť ano,“ řekne rychle, jako by se snažila samu sebe přesvědčit. Vmístnosti se opět rozhostí ticho.

„Ale co ten benzín? Ateď ještě ty dveře?“

„Víš, ona se už několikrát osebevraždu pokusila. Minulý týden jsem sjejími rodiči často mluvila. Abby byla opravdu nemocná. Anejspíš už to trvalo nějakou dobu. Taky spolykala lahvičku léků. A…“

„Aco?“

„Prostě nic tu nedává smysl, víš? Nemá to žádné jiné logické vysvětlení. Ty dveře se pravděpodobně dají nějak zevnitř zavřít, ale když je zabouchneš–“ Najednou zvedne ruku, abych nic víc neříkala. „Taylor?“ zavolá. „Mám už na děti radar,“ vysvětlí mi hned tiše.

Do kuchyně vstoupí dívka, typická vytáhla teenagerka, samá ruka, samá noha adlouhé vlasy.

„Proč nejsi vposteli?“

„Nemůžu spát,“ odpoví apodívá se na mě.

„Tohle je Clare,“ vysvětlí jí Lori aotočí se ke mně. „Atohle je Taylor, moje nejstarší dcera.“

„Ahoj Taylor,“ pozdravím ji. Můj hlas je najednou plný energie. Hlas učitelky Clare. Automaticky mi ipo všech těch měsících znovu naskočí.

„Vy znáte tu ženskou, co se pokusila zabít?“ zeptá se mě.

„Kamarádily jsme se, když jsem byla ve tvém věku. Istvojí mámou.“

„Ona není moje opravdová máma,“ odvětí Taylor znovu jízlivě.

„No jo, ale tvoji nabíječku usebe mám,“ zareaguje Lori, vstane azačne Taylor odvádět zkuchyně.

„Proč tam chodila?“ zeptá se mě Taylor aLori dál ignoruje. „Je vpořádku?“

„Je vnemocnici, ale myslím, že bude vpořádku,“ odpovím adoufám, že jí to bude stačit aodejde.

„Taylor, do postele. Hned.“

Taylor se na Lori naštvaně podívá, otočí se aodkráčí pryč. Lori chvíli sleduje prázdný vchod do kuchyně apak se otočí ke mně.

„Jsem tu za zlou macechu, jak sis asi všimla.“

„Aha,“ odpovím.

„Je úplně jedno, že její skutečná máma pije aopustila ji, když jí nebyl ani rok. Žije někde na jihu aminulou zimu ‚našla‘ Taylor na internetu. Od té doby se ke mně Taylor chová hrozně. Tedy ne pořád, ale jakmile udělám něco, co se jí nelíbí, tak slyším pokaždé: ‚Ty nejsi moje pravá máma.‘“ Povzdychne si. „AMatt mi na to řekne jen: ‚To jsou hormony. Takhle to má sdcerou každá máma.‘“

„Myslíš, že slyšela, očem jsme se bavily?“

„Nejspíš slyšela dost. Bývávala to tak milá holka.“ Zavrtí hlavou. „Ateď se tu plíží asnaží se poslouchat cizí rozhovory… To nikdy nedělala. Letos na jaře šla sněkolika kamarády do Oktagonu.“

Okamžitě se prudce nadechnu. Taylor je ještě dítě– příliš malá na to, aby chodila na taková místa. My jsme přitom nebyly omoc starší. Braly jsme to jako hru, výzvu. Vůbec jsme netušily, co čeho jdeme.

„Stalo se tam něco?“ zeptám se.

„Jako jestli někdo znich propadl shnilou podlahou nebo tak něco?“

„Ne, ty víš, co myslím. Jestli tam viděli něco divného.“

Lori se na mě podívá, jako by to byl naprosto absurdní nápad. „Jako co?“

„Ne, nemyslím– já nevím, něco– prostě, však víš, divného.“

„Ne,“ odpoví rázně.

Možná se mi to jen zdá, ale zté jistoty cítím pochybnosti.

„Dozvěděla jsem se otom jenom díky tomu, že se mě na ten dům začala vyptávat ajá to zní vytáhla.“ Promne si čelo. „Ne že by mi vtéhle fázi něco říkala. Bože, jenom doufám, že je to opravdu jen fáze. Proč ten dům ty náctileté holky tak přitahuje? Kolik nám bylo, když jsme tam šly? Třináct, čtrnáct?“

„Asi tak. Bylo to vlétě mezi osmičkou adevítkou.“

„Taylor si myslí, že je jí mnohem víc než dvanáct.“

„Ví, co se tam stalo?“

„Ví toho dost. Byla tu, když přijela policie.“

„Ne, já myslím, co se tam stalo kdysi,“ řeknu tiše, kdyby nás Taylor náhodou stále poslouchala.

„Nic jsem jí neřekla. Donutila jsem ji slíbit, že už do toho domu nikdy nevkročí, protože ji tam čeká jedině smrt. Ale netuším, kolik si ztoho vzala. Dali jsme balík za to, aby část léta strávila na táboře. Snažili jsme se… však víš.“ Uhne pohledem azačne se kousat do spodního rtu.

„Pokusila se tam jít znovu?“ zeptám se.

Lori se na mě stře podívá avrátí se ke svému pivu. Zvedne lahev azadívá se na ni. „Mám pocit, že–“ Znovu se zastaví apovzdychne si. „Minulé jaro se vní něco změnilo. Tráví dlouhé hodiny usebe vpokoji, což nikdy nedělala. Před pár dny jsem ji šla vnoci zkontrolovat aona jen tak seděla na posteli azírala na bůh ví co. Začala být taky náměsíčná. Poprvé se to stalo na táboře. Volala mi naštvaná vedoucí, že ji našli na okraji lesa. Řekla mi, že si takovou odpovědnost nevezmou na triko, achtěli ji poslat domů. Musela jsem ji prosit.“ Podívá se na mě alehce se usměje. „Promiň, tímhle bych tě neměla zatěžovat.“

„Možná je to kvůli její mámě,“ odpovím, ale myslím to doopravdy? Během těch let, co tam Oktagon stojí, do něj chodí všechny děti, které se oněm dozvědí. Důkazem toho jsou iodpadky arozbitá okna, která si pamatuji. Většina ztěch dětí si určitě myslela, jak je to bezva astrašidelné, atím to končilo. Ale na někoho ten dům působil silněji. Taylor je Lořina dcera, sice ne biologická, ale pokud si dobře pamatuju, tak sLori ten dům nic neudělal. Ale na Taylor bylo něco zvláštního. Byla tak lačná po odpovědích– ten pocit mi byl povědomý.

„Když se dozvěděla osvé pravé matce, začala mi odsekávat, ale tohle je jiné,“ odpoví Lori. „Jako by tu teď polovinu času ani nebyla. Dala bych nevímco za to, kdyby zní byl zase jedovatý teenager.“

„Co si otom myslí tvůj manžel?“

„Zblázní se, až mu řeknu, že tam Abby málem umřela. Pořád mi říká, že si najmeme buldozer asrovnáme ten dům se zemí sami. Té staré paní, které dům patří, je asi sto, takže si ho pravděpodobně zkontrolovat nepřijde, ale někdo jiný by mohl. Kromě toho si nemyslím, že je úplně legální bourat cizí domy, ikdyž je to jen hromada bordelu.“

„Ale stojí přece na vašem pozemku.“

„Naše jsou všechna ta pole okolo, to ano, ale ten les ne. Proto na něj nesmíme sáhnout. Věř mi, že se oto snažíme už desítky let. Můj děda tu paní prosil, aby po těch vraždách nechala dům zbourat. Bál se, že lidi budou zvědaví azapálí to tam nebo něco podobného. Vtom lese je spousta ztrouchnivělého dřeva, akdyby bylo dostatečně suché, oheň by se rychle rozšířil. Aspálil by inaši úrodu. Souhlasila ale jen stím, že ten dům zabední apodél cesty natáhne plot.“

„Asi jsem si nikdy úplně neuvědomila, že tu tvoje rodina bydlela už vdobě, kdy se staly ty vraždy.“

„Táta tvrdí, že si na to pamatuje. Byl ještě dítě. Kdy to bylo… vpolovině šedesátých let, že jo? Asi tak, bylo mu přibližně jako Taylor teď.“ Znovu začne šeptat. „Vyprávěla jsem ti někdy, že tu noc, co se to stalo, se tady ten chlap ukázal? Neměli telefon, tak přišel sem apoužil náš, aby zavolal policii.“

„No do prdele.“ Rozhlédnu se po přeplněné kuchyni, která po generace zůstávala stejná. Starý zelený telefon dosud visel na zdi, kde byl pravděpodobně itenkrát.

„Děda šel tenkrát sněkolika chlapy změsta hledat do lesa apo našich polích vraha–“

„Počkej, já myslela, že tu rodinu zabil ten chlap.“

„Jo, ale on tvrdí, že to udělal někdo jiný. Jenom se je snažil svést na jinou stopu.“

„Aon byl tady?“ Oklepu se. „Třeba je majitelka domu nějak příbuzná stou zabitou rodinou. Možná to nechce prodat jen ze sentimentu nebo tak.“

„To ne. Oni nebyli odtud. Majitelkou je paní Sumnerová.“

Nechápavě se na ni podívám.

„Sumner’sMills, neříká ti to nic? Sumnerovy mlýny? Dřív jim tu patřilo všechno: továrna, polovina vesnice, všechny pozemky kolem.“

„Jo, ale to je už pěkně dávno,“ odpovím.

„Věř mi, tahle paní byla stará, už když jsme my byly děti. Anejmenuje se už Sumnerová. Její příjmení zní Jansennová.“

Zavrtím hlavou. To jméno mi nic neříká, ale na tom není nic překvapivého.

„Začala jsem sní jednat, když jsem přebírala farmu. Řekla jsem jí, že když tam ten dům nechá stát, tak je jen otázka chvíle, než jí přijde trestní oznámení, ale bylo jí to jedno. Chceš ještě pivo?“

To první jsem vypila sotva zpoloviny, ale ona stejně vstane, vyndá zledničky další dvě lahve ajednu si otevře.

„Kdysi dávno koupil pradědeček od Sumnerových celou tuhle půdu, ale les prodat nechtěli. Kdyby to udělali, mohli jsme mít pole až ksilnici. Bylo by pro nás mnohem setsakramentsky snazší dostat se na severní část pozemku.“

„Řekli vám důvod?“

„Zlomyslnost? Netuším. Sumnerovi prý byli divná rodina.“ Pokrčí rameny. „Tohle se stalo ještě dávno před tím, než jsem se narodila. Můj pradědeček ale jednou pracoval na zadních polích blízko toho lesa amyslel si, že slyší, co já vím, výkřiky nebo tak něco.“

„Šel se tam podívat?“

„Ani náhodou. Pradědeček byl hodně pověrčivý. Tihle pradávní Skotové mají strach zahrávat si slesními vílami.“

„Takže…“ Nedokážu odhadnout, kam tím míří.

„Takže nejsi ráda, že jsi zpátky doma?“ Zakření se apřiťukne si se mnou.

„Pokud tam měli dům, dávalo by smysl, že kolem něj nechtěli pozemek prodat,“ řeknu.

„Oktagon tam ale tenkrát ještě nestál. Postavili ho až… na konci třicátých let, aspoň myslím. Tohle se stalo ještě před tím.“

„Bylo to pravděpodobně jenom nějaké zvíře.“

„Nejspíš.“

Ale proč by se otom jinak vrodině vyprávělo? Jak znám Lořinu rodinu, na báchorky si zrovna nepotrpí. „Je něco ztoho pravda?“ zeptám se.

„Rozhodně.“ Nedokážu říct, jestli se mě snaží vystrašit, nebo jestli mluví pravdu. „Povím ti ojedné zvláštní věci, která se tam stala. Ktomuhle došlo oněkolik let později, po těch vraždách, vdobě, kdy byl můj táta teenager. Chodíval do toho lesa se vzduchovkou lovit veverky. Neměl to dovolené, ale víš, jak to chodí. Ajednou šel tím lesem anajednou spatřil chlapa. Táta se soustředil na veverku nebo tak něco, otočil se aten chlap stál hned vedle něj. Jenom se na něj díval. Byl tak blízko, že se ho táta mohl dotknout.“

„Co udělal?“

„Děláš si srandu? Málem se ztoho podělal autekl. Ten chlap za ním neběžel ani nic takového. Prý tam prostě jenom stál, akdyž se pak po něm táta znovu podíval, nikdo tam nebyl. Jako nějakej pitomej duch.“

Pokud jsem si to dobře pamatovala, tak Lořin táta byl velký chlap, skoro dva metry vysoký, vpředu mu trčelo břicho ana tváři měl plnovous. Kšiltovku míval pořád vraženou do čela aboty obalené bahnem– vždycky je musel nechávat venku, protože byly obalené něčím blátivým. Jen těžko si takového chlápka představím vystrašeného, dokonce ijako teenagera. „Proč mi to všechno vyprávíš?“

„Ty snad nemáš ráda strašidelné příběhy?“

„Věděla jsi tohle všechno, když jsme byly děti?“

„Ne. Věděla jsem jen to, že do lesa nemáme chodit, protože to není náš pozemek. Pak jsem zaslechla tátu, jak někomu vypráví ostarém domě, co tam stojí, ařekla jsem vám otom.“

„Ví se otom domě mezi lidmi? Myslím obecně, třeba vměstečku?“

Zakroutí hlavou. „Netuším. Mám pocit, že starousedlíci oněm vědí. Všedesátých letech tady ještě všichni znich bydleli, ale teď? Vždycky se oněm dozví nějaká děcka. Jako tehdy my.“

„Kdybych všechno tohle bývala věděla, rozhodně bych tam nešla.“

„Byly byste úplně vpohodě, kdybyste tam šly jenom jednou snámi. Ale vy jste se tam sAbby musely vrátit. Nikdy jsem to nepochopila.“

Vstane, až židle zavrže po podlaze, aotevře dvířka od skříňky, ale jen se dívá dovnitř. Je ke mně otočená zády, když řekne: „Ale proč by se tam šla zabít?“

„Možná nešla,“ odpovím, ale okamžitě toho lituji. To pivo na mě působí víc, než bych si přála.

Otočí se azúží na mě oči. „Jak to myslíš?“

„Já nevím.“ Nejdřív to byl jen nápad, který mi nedal spát, ale nakonec se zněj stala skutečná otázka. „Jak jsem říkala, některé věci nedávají smysl. Plná nádrž vautě apak ty zavřené dveře–“

„Nekomplikuj to. Žádné jiné logické vysvětlení neexistuje.“

Chvíli se ani jedna znás ve ztichlé kuchyni nepohne. Zkohoutku kape voda do přetékajícího dřezu aněkde dále vdomě tikají staré hodiny. Lori prohrábne jednu skříňku anakonec hodí na stůl mezi nás poloprázdný sáček lupínků nachos. „Vezmi si. Někde tady mám salsu, aspoň myslím. Vypadáš, že jsi dlouho nejedla.“

„Díky,“ odpovím, vytáhnu jeden lupínek, ale nedokážu ho sníst. Jenom ho na kuchyňském stole systematicky lámu na kousíčky.

„Proč tě vlastně Abbyina máma poprosila, abys přijela až sem? Máš to skoro přes půl státu.“

„Myslela si, že bych jí mohla pomoct.“

„Nemyslím to zle, ale to neměla Abby žádné jiné kamarády? Chci říct, pokud jste spolu nebyly dvacet let vkontaktu, tak je to celkem divné, nemyslíš?“

„Řekla mé jméno.“

Lori se na mě nevěřícně podívá. „Kdy? Vkómatu lidé většinou nemluví.“

„Předtím, než ji uvedli do kómatu. Nejspíš byla při vědomí, když ji odtamtud vytáhli, aspoň trochu.“

„No, naposledy byla vtom domě stebou, tak si na to možná vzpomněla nebo tak něco. Kvůli tomu tě sem ale nemuseli tahat takovou dálku.“

„Já nevím, jasný? Neptala jsem se. Asi jsem měla.“

Neptala jsem se, protože jsem chtěla, aby to byla pravda. Potřebovala jsem věřit tomu, že opravdu můžu nějak pomoct, třeba jen tím, že přijedu.

„Jak je na tom?“ zeptala se mě Lori jemně. Když neodpovím, řekne: „Byla jsi za ní, že jo?“

Zavrtím hlavou. „Půjdu tam zítra. Zrovna jsem přijela. Chtěla jsem za ní jít, ale…“

„Chápu. Aje skvělé, že jsi přijela, vážně. Nechtěla jsem naznačit, že to tak není. Ale nejspíš má ze všech těch léků, co spolykala, vážně poškozený mozek. Chci říct, když to bylo tak špatné, že ji museli uvést do kómatu…“

„Já vím.“

„Pokud se probere–“

„Co myslíš tím ‚pokud‘?“

„Dobře,“ odpoví Lori, „tak až se probere, nebude stejná jako předtím–“

„To vím.“

Proč mají někteří lidé– hlavně ženy vmém věku– potřebu se mnou jednat jako smalým dítětem? Nejčastěji to dělají matky. Jako by mě snad to, že nemám děti, nejsem vdaná, ateď jsem navíc ještě nezaměstnaná, vjejich hlavách zaškatulkovalo do kolonky dítě.

Lori položí láhev na stůl ausměje se na mě. „Běž ji navštívit, zachovej se jako dobrá kamarádka apak odsud hodně rychle vypadni. Vrať se zpátky do Chicaga.“

„Ne. Tam ne.“

„Závidím ti. Mohla bys jet kamkoli. Nic tě nedrží. Ty vůbec netušíš, jaké máš štěstí.“

Slzy se mi derou do očí ajá je nestíhám zastavit. Chci si položit hlavu na Lořin lepkavý kuchyňský stůl abrečet, dokud neusnu. Sehnu se, abych si ztašky vytáhla mobil, adokud mi není vidět do obličeje, otřu si oči.

„Měla bych jít,“ řeknu asnažím se znít klidně, „určitě jsi ráno kvůli dětem brzy vstávala.“

„Můžeš řídit? Jestli chceš, můžeš tady zůstat.“

„Jsem vpohodě. Sotva jsem se toho druhého piva dotkla.“ Ale mám pocit, že pivo zrovna na mysli neměla.

Stojíme uvchodových dveří ajá lovím klíče od auta vtašce, když se mě Lori zeptá: „Půjdeš do toho domu znova?“

„Proč bych to dělala?“

„To bys měla vědět ty.“

„Ještě jsem se nerozhodla,“ zalžu, protože od té doby, co jsem se tím směrem vyběhla, mi bylo jasné, že se do toho domu budu muset vrátit.

„Clare,“ řekne, „nedělej to.“

„Není mi čtrnáct. Neudělám žádnou pitomost.“ Snažím se, aby vmém hlase nebylo slyšet rozčilení. „Mám pocit, že bych to měla udělat, už kvůli Abby.“

„ZAbby je zasranej mrzák. Nech to prostě být.“ Možná jsme obě trochu víc napjaté, než si uvědomujeme. „Slib mi to,“ řekne apevně mě chytne za ruku.

„Nebudu dělat–“

„Slib mi to.“

„Dobře,“ řeknu, „slibuju.“

Pustí mě akrátce přikývne. Pak mě obejme. „Je fajn tě tu zase mít,“ řekne tiše.

„Měj se, Clare,“ řekne aotevře dveře. „Zavolej mi, kdybys mě chtěla znovu vidět.“

Když odjíždím, zahlédnu ještě Taylor ve zpětném zrcátku– stále stojí uokna apozoruje tmu.