Flüsterwald – Durch das Portal der Zeit (Vol. 3)

by Andreas Suchanek, ill. By

© Ueberreuter Verlag GmbH, Berlin, 2021

Lic.: Agentur Dr. Ivana Beil, Schollstr. 1, D - 69469 Weinheim

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Markéta Bartoš Tautrmanová, 2023

Cover and Illustrations © Timo Grubing, 2023

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2023

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-3728-4 (ePub)

ISBN 978-80-277-3729-1 (mobi)

přeložila Markéta Bartoš Tautrmanová

Předmluva

Před mnoha lety

„To musí být ono.“ Doktor Archibald von Thun zíral na tyglík s rozzářenýma očima.

V kamenné misce se nacházel modrý prášek jemný jako písek. Třpytil se, jako kdyby šlo o tisíce krystalů vyzařujících magii.

„V to taky doufám,“ komentoval to Franklin a ukázal na bouli na svém čele. „Včera jste hodil prášek do vzduchu a on vybuchl.“

Archibald se lišácky usmál. „Je to přece jen malá boule.“

„Není snadné být vaším asistentem.“

„Jednou se tomu společně zasmějeme. Až budu profesorem a ty… ještě pořád mým asistentem.“ Myslel to samozřejmě v legraci, věděl však, že tím Franklina pozlobí.

Ten okamžitě obrátil oči v sloup. „Jednoho dne budu taky profesorem.“

„Bezpochyby. Za předpokladu, že nový šeptající prášek nevybouchne.“

„To je příšerný název.“ Franklin přistoupil k oknu laboratoře.

Okolí už dávno zahalila tma a ostatní univerzitní budovy působily v krajině opuštěně. Na dohled se v pozadí do výše vypínaly koruny stromů nedalekého lesa.

„Ale říkám ti přece, že když jsem vyrobil tu předchozí verzi prášku s lehkým žlutým nádechem, tak jsem slyšel nějaké šeptání. Takže ten název je podle mě správný a výstižný.“

„Asi máte příliš přetěžované nervy, doktore,“ poznamenal Franklin. „Tady nic nešeptá.“

„Tak tedy…“ Archibald hrábl nebojácně do misky a hodil plnou hrst modrého prášku do vzduchu.

Ten se snášel na zem jako hvězdný prach, nejprve zahalil jeho a pak Franklina do hustého mraku. Naštěstí bez výbuchu.

Asistent se okamžitě rozkašlal. „Jsem alergický.“

„A na copak?“

„Prostě na něco, co je obsažené v tom prášku.“

„Minulý týden sis to myslel taky, ale nakonec to byla jen pálivá chilli paprička v jídle.“

„Taky tam neměla co dělat,“ zamumlal Franklin.

Zrovna když chtěl Archibald svého asistenta znovu uklidnit, objevilo se světlo. Stromy nedalekého lesa se rozzářily.

„Co se děje, proč se na mě tak díváte?“ Franklin znervózněl. „Zamlžil vám ten prášek snad rozum? Nebo mám obarvené vlasy?“ Úzkostlivě si osahával svou hustou kštici hnědých vlasů.

„Ten les.“

Asistent na něho nejdřív jen zmateně zíral a pak se otočil. „Září!“

„Věděl jsem to,“ vydechl Archibald. „Šeptající prášek funguje.“

A tak začíná dobrodružná cesta Archibalda von Thuna.

Noční výlet

Vzdálený pohled na městečko Zimoskalka vyvolal v Lukášovi podivný pocit. V té tmě se leskly pouliční lampy jako zlatavé šmouhy na černošedém plátně. Skutečnost, že letí nad těmi budovami, v něm však zároveň způsobila žaludeční nevolnost. Co když létací prášek náhle přestane působit? Zřítí se dolů a napíchne se na špičku kostelní věže jako maso na špízovou jehlu.

„Všechno v pořádku?!“ zakřičela Ella. Blonďaté vlasy jí poletovaly ve větru.

„V tom nejlepším,“ zaúpěl Lukáš.

„Už tam skoro jsme. Neboj, létací prášek bude účinkovat alespoň ještě hodinu.“ Zpomalila, až byli oba ve stejné výšce.

„Odkud to víš?“

Bez těch blonďatých vlasů by Ella nebyla skoro vůbec vidět. Stejně tak jako on sám. Oba na sobě měli černé oblečení, aby na obloze nebyli nápadní. Kdyby nějaký obyvatel Zimoskalky vzhlédl do výšky, určitě by ho šokovalo, že vidí dvě létající děti.

„Otestovala jsem ho,“ vysvětlila. „Nejprve jsem na váze zvážila různé porce v pytlíčcích a pak jsem se s nimi posypala. Oba máme 100 gramů létacího prášku, takže bude působit zhruba hodinku a půl. Ovšem pouze za předpokladu, že nebude pršet.“

V případě, že by pršelo, tak by se všechen za pár vteřin smyl a jejich let by skončil okamžitým pádem. Naštěstí bylo nebe bez mráčku.

Konečně se pod nimi vynořila škola.

„Alespoň že bylo létacího prášku dostatek,“ řekl Lukáš. „Jinak bychom teď měli opravdový problém.“ Tajná profesorova pracovna za regálem s knihami v Lukášově pokoji obsahovala bezpočet nápojů a prášků. Ten nejdůležitější ze všech – šeptající prášek – jim však došel. Jen díky němu mohli Lukáš s Ellou vstoupit do Šeptajícího lesa a poznat ho, jaký ve skutečnosti byl: každou noc se rozzářil a byl plný magického života.

„Kdyby tihle Warkové prášek nezakázali, nemusel to být žádný problém,“ mumlala Ella. „Tak by nám mohli Rani, Štěstěnka a Panči jednoduše nějaký donést.“

Při pomyšlení na setkání se strážci pořádku v Šeptajícím lese se Lukášovi rozbušilo srdce. Warkové, stvoření podobající se ještěrce, neměli slitování a nesnášeli lidi. Avšak to bylo tak nějak pochopitelné, vždyť právě člověk před mnoha lety vypálil rozsáhlé části lesa.

„Alespoň že si tvůj dědeček ten recept zapsal!“ zakřičel Lukáš a ukázal na svůj batoh. „S těmi přísadami si ho můžeme vyrobit sami!“

Trvalo to několik dní, než dali dohromady vše potřebné. Obzvláště těžké bylo sehnat jantar. Lukášově matce málem vypadla špaldová houska z úst, když se jí při snídani vyptával na nejrůznější koření a dobrovolně se nabídl, že s ní půjde na úterní trh.

To, co teď chybělo, bylo prosté: hmoždíř, palička do hmoždíře a hořák. Existovalo jen jedno místo, kde tohle všechno najdou. Chemická laboratoř ve škole.

„Teď níž!“ zavolala Ella.

Snesli se k oknu, které snad bylo ještě pořád otevřené. Po poslední vyučovací hodině schválně počkali, až uklízečka skončí. Lukáš se vymluvil, že něco zapomněl, pospíchal do laboratoře a otevřel jedno z oken.

„Snad už to nikdo nekontroloval,“ zašeptal.

„Jinak bychom museli být kreativní,“ řekla Ella s lišáckým úsměvem.

Naštěstí nemusel Lukáš zjišťovat, co tím měla na mysli. Okno se dalo bez námahy otevřít. Snesli se do místnosti a Lukáš si oddechl, jakmile se nohama zase dotkl pevné podlahy.

Jak se domluvili, Ella stiskla vypínač elektrických rolet a spustila je dolů. Lukáš donesl ze skříně vše potřebné. Na pracovní desce rychle rozprostřel všechno, co potřebovali, a zapnul hořák.

Když otočil malým kolečkem, nic se nestalo.

„Musíš nejdřív otevřít přívod plynu. K tomu je ale zapotřebí klíč.“ Ella ukázala na stůl vedle pultu. „Raději připoj hořák tamhle. To je extra přívod pro učitele, tam je jen jeden páčkový spínač. Ten funguje bez klíče.“

Lukáš pospíchal ke stolu, jehož povrch byl pokrytý porcelánovou vrstvou.

Skulinami v roletě prosvítal svit měsíce a celá chemická laboratoř se nořila do hry stříbrného světla a stínů.

Hořák konečně vzplanul.

Ella se spiklenecky naklonila nad hmoždíř. „Tak dobře, ty čteš nahlas, já roztluču přísady.“

Lukáš vyštrachal z batohu knihu a nalistoval příslušnou stránku. „Tvůj dědeček má fakt děsný písmo.“ Začal koktavě číst.

Poté, co všechno změřili a rozdrtili, vzala Ella kovový držák, zvedla misku do výšky a přidržela ji nad hořákem. Plameny tancovaly po porcelánu.

„Podívej,“ vydechla Ella.

„Opravdu se z toho stává prášek,“ žasl Lukáš.

Přesně po třech minutách postavila Ella misku zpátky na stůl. „Vyzkoušíme to?“

„No jasně.“ Lukáš cítil, jako ho svrbí prsty.

Ella se rozpřáhla a hodila prášek do vzduchu.

Bum!

Vybouchl v oblak kouře.

Zaraženě se na sebe podívali. Ella měla najednou vlasy černé od sazí. Lukáš se vyděšeně podíval do zrcadla a uviděl, že se mu vlasy zbarvily dozelena.

„Ello!“

„Proč na mě křičíš? Tys ten recept přečetl nahlas!“ Vzala knihu. „Měli jsme tam dát jen jeden kvítek z levandule.“ S povzdechem knihu přibouchla. „Zkusíme to ještě jednou.“

„A moje vlasy?“

„Určitě je stačí jen umýt, pak ten účinek zmizí. Buď rád, že se neproměnily v sedmikrásky.“ Zahihňala se.

V myšlenkách se Lukáš viděl, jak se příštího rána objeví u snídaně s hlavou plnou ředkviček nebo pampelišek. Co by na to řekla matka?

S druhým pokusem se výrazně přiblížili k cíli, neboť viděl tancovat modrá světýlka. Na druhou stranu to mohlo být i tím, že ho to třesknutí povalilo.

„Proč jen jsi to hodila na mě?“ zeptal se obviňujícím tónem.

„Abych ti v případě nouze byla schopná přece pomoct,“ odpověděla slaďoučce Ella. „V letadle člověk taky nejdřív nasadí masku sám sobě.“

Netrpělivě vyhlíželi, jak vyjde třetí pokus, který se právě vařil na malých plamenech.

Prášek se opět zatřpytil. Lukáše zahalil dobře známý světelný efekt. Když se pátravě díval ven skrz štěrbiny v roletách, spatřil v dáli zářivou modř Šeptajícího lesa.

„Funguje to!“

Ella pohlédla na hodiny. „Vidíš, a dokonce máme ještě patnáct minut na let zpátky.“

Spokojeně opláchli přístroje pod tekoucí vodou a všechno uložili zase do skříně. Jediné, co zůstávalo, byl pronikavý závan levandule, který snad rychle vyprchá.

Přivřeli za sebou okno a stoupali vzhůru noční oblohou nad Zimoskalkou.

V příštích dnech chtěli vše připravit tak, aby byli vyzbrojeni pro další dobrodružství v Šeptajícím lese. Předtím však ještě musel Lukáš zvládnout nejhorší výzvu ve svém dosavadním životě: dramatický kroužek.

Dramatický kroužek

Alespoň že už neměl zelené vlasy. Stejně byl následující den jako mučení.

„Vžít se do role!“ zvolal pan Petrský. „Musíš se svým hlasem vžít do role!“

Vedoucí dramatického kroužku byl ve svém volném čase sám hercem a už spoluúčinkoval v několika hrách pořádaných městem Zimoskalka. Svou vášeň chtěl bohužel přenést na všechny svoje žáky.

Lukáš dal panu Petrskému jasně najevo, že se v jeho případě jedná o trest a jeho opravdová vášeň má jednak své hranice a jednak má spíš co dělat s počítačem. U toho se člověk nemusí vžít do žádné role, stačí jen ťukat do klávesnice všemi deseti.

Učitel ho však jen poplácal po ramenou a vysvětlil mu, že do konce školního roku – včetně divadelního představení – je součástí tohoto dramatického kroužku. Známkovat se bude až úplně na konci.

Od té doby prováděli jazyková cvičení, protahovací cvičení a předčítali dialogy z nějaké malé žluté knížečky. Polovině slov z toho Lukáš nerozuměl a to byl asi důvod, proč byl na dosah ruky k dispozici tlustý lexikon. Byli vedeni k tomu, aby si v něm vyhledali to, co by jim nebylo jasné. A toho bylo dost.

Pan Petrský chtěl v následujících hodinách nechat na zkoušku přehrát jednotlivé scény, aby je všechny posoudil. Bohužel Marině, dívce z vedlejší třídy, se podařilo, že byla obsazena do role stromu. Musela pouze držet paže do výšky, lehce se pohybovat sem a tam a k tomu vydávat hvízdavé zvuky. Lukáš jí to záviděl.

„Ello, naprosto vynikající.“ Pan Petrský se podobal napnuté pružině, měl protažená záda a plně soustředěné zářící oči. „Zaujmout postavení, hlavu vytáhnout do výšky. Jsi paní domu.“

Lukáš zasténal, což svedlo učitelovu pozornost přímo na něho. „Ano?“

„Nic,“ uklidnil se Lukáš.

„A já si přitom právě myslel, že se budeš chtít poprat o tu další roli.“

Učitel měl pohled tak pronikavý, že Lukáš nakonec váhavě kývl. „Jistě.“

Rychle si v malé knížečce vyhledal správné pasáže. Písmo bylo titěrné. Tolik textu!

„Zaujmout postavení, ramena rovně,“ požadoval pan Petrský. „Ponoř se svým duchem do role. Osvoj si podstatu tvé postavy. Zpracuj si předcházející události, které tě dovedly až k tomuto bodu v životě postavy. Do role se vžij i hlasem.“

Ta slova vytvářela v Lukášově duši zmatek. A jelikož neměl ani ponětí, o jakou postavu se jedná, tak to celé bylo ještě horší. Jedná se o zloděje? Nebo šlechtice?

„Poklonit se,“ požadoval pan Petrský. „Výborně, to zvládneš. A je to jen pár vět.“ Obrátil se k Elle. „Komteso, váš nový komorník.“

Lukáš se v panice rozhlédl. To musí být nějaké nedorozumění. Ellin široký úšklebek však prozrazoval vše. Dostal roli jejího sloužícího.

„Piji svůj čaj s kapkou mléka,“ zašvitořila, zatímco se pan Petrský snažil dostat Alexandra do role zloděje.

„Když ho rozliju, budeš mě muset propustit.“

„Za to bys ale dostal špatnou známku.“

Lukášova frustrace rostla. Vlastně měl ředitele Arnolda docela rád. Přinejmenším do chvíle, než ho kvůli tomu malému incidentu v hodině informatiky odsoudil do dramatického kroužku. A to jenom proto, že chtěl navázat spojení s Míšou, o kterém v posledních týdnech neslyšel ani slovo. Jen krátké zprávy na chatu.

Asi měl o zábavu postaráno se svými novými kamarády.

„Tak špatný to zas není,“ řekla Ella starostlivě. „Bude tě to bavit.“

Neměla ponětí, na co právě skutečně myslel.

„A já jsem dobrá paní domu. Komtesa. Pravá lady. Mým zaměstnancům se daří dobře.“

„Nebylo v té knížečce napsané něco o tom, že při večeři někdo umře? Je to detektivka?“

„Bez obav,“ Ella odmítavě mávla rukou. „Ty ani umřít nemůžeš.“

„Jak to?“

„Vrahem je vždycky komorník.“ Zahihňala se.

Její dobrá nálada měla vliv i na Lukáše a hned se cítil o něco líp. Přece jen se brzy zase setká se svými přáteli ze Šeptajícího lesa.

Hned jak pomohou profesorovi, bude moct konečně opustit svůj stromový dům, který byl v tuto chvíli jeho vězením. Ellin dědeček se tam ocitl kvůli podlým intrikám černokněžníka.

Než pan Petrský obsadil všechny role, byla hodina tatam a na příští týden oznámil, že se bude zkoušet první scéna.

Ella se nabídla, že převezme službu na úklid, a Lukáš s ní zůstal o samotě.

„Lukáši, to je od tebe opravdu velmi milé, že pomůžeš své kamarádce,“ řekl pan Petrský na odchodu. „Z tebe ještě uděláme opravdového herce.“

S těmi slovy za ním zapadly dveře do zámku.

Ella s Lukášem pro jistotu počkali pár vteřin a pak pospíchali úzkými dveřmi kolem jeviště do místnosti s rekvizitami. Tady jsou uloženy převleky, masky a paruky.

Aby pomohli profesorovi, musejí se kouzelnými stojacími hodinami vrátit zpátky v čase. Přesně řečeno do osmdesátých let 20. století. A protože by tam současné oblečení bylo nápadné, potřebují náhradní.

„No naštěstí nepotřebujeme žádné paruky.“ Lukáš ukázal na polici, která jich byla plná.

„To říkáš ty. Všichni nosili tenkrát knírky a husté kadeře.“

„Vážně?“

„Prolistovala jsem si doma fotoalbum svých rodičů. Musíme být opravdu hodně obezřetní, abychom neudělali chybu.“

Lukáš zavrtěl hlavou. „Stejně si žádnou paruku na hlavu nedám.“

„Jsme taky ještě děti, nejsme tak nápadní jako dospělí.“

Vytáhla pár věcí z hromady pro holky, Lukáš z té pro kluky. Výsledek nebyl vůbec špatný. Kalhoty měly nohavice na dolním konci rozšířené mírně do zvonu a tričko bylo jednobarevné, mělo však kolem krku a rukávů proužek jiné barvy. Tenisky byly bílé a vypadaly skoro stejně jako ty moderní sneakersky, které měl Lukáš. Dokonce tu byla pohodlná mikina s kapucí.

Ella štrachala v nějaké krabici a vydolovala dvě walkie talkie vysílačky. „S těmi se můžeme domlouvat, kdybychom se někdy rozdělili.“

„Wow.“ Lukáš si vzal jeden z těch přístrojů a prohlížel si ho.

Kryt byl ze žlutého plastu, anténa se dala vytáhnout. Na levé straně byly dva vypínače. Na zadní straně byl přístroj opatřen háčkem pro připevnění na pásek.

Protože se mu rodiče neustále zdráhali koupit chytrý telefon, tak by to mohlo být něco, co se dalo trvale používat. Existují dneska vůbec ještě walkie talkie? To musí bezpodmínečně zjistit.

Všechno si nacpali do batohů.

„Tím bychom byli vybavení,“ řekla Ella. „A hned jak budeme hotoví, tak to zase všechno vrátíme zpátky.“

Ještě poklidili, jak slíbili, zamkli a pak utíkali domů. Než se vydají na cestu, bylo potřeba ještě leccos připravit. Museli vyhledat v historických knihách, jak to v tehdejší době v Zimoskalce vypadalo. V knihovně u paní Steinové jich byla spousta.

Na černobílých obrázcích bylo vyobrazeno město, jak vypadalo tenkrát. Ten velký požár, který běsnil. Prázdné prostranství, kde o mnoho let později vzniklo nové tržiště. Budovy univerzity, které se do dnešního dne nezměnily. Lukáš si uměl jen stěží představit, že se budou brzy potulovat starou Zimoskalkou, aby našli mladého profesora.

Jednoho večera vystoupali s Ellou na tajnou půdu a našli lísteček od Štěstěnky. Dokončila své rešerše ohledně magie času. Následujícího večera se chtěli všichni sejít v domečku na stromě v Šeptajícím lese.

„Perfektní,“ těšila se Ella. „Pak už nám zbývá zařídit jen jednu věc.“

„Jo?“ zeptal se Lukáš. „A jakou?“

„Vyzkoušíme, jestli náš plán v domečku na stromě zafungoval,“ řekla.

Lukáš radostně přikývl. „Koneckonců jsme to slíbili.“

Byl napjatý, co je čeká.

Slib

„Ty stou Ellou trávíš skutečně hodně času,“ poznamenala matka aměla přitom zase ten podivný úsměv vobličeji.

Lukáš obrátil oči vsloup. „Jsme prostě kamarádi.“

Postavila mu koš sčistým prádlem vedle skříně.

„Vkaždém případě je vtvém pokoji víc čisto než předtím.“

„Co tím myslíš?! Já jsem pořádný vždycky.“

„Jistě, zlato, ale jen co se týče knih.“ Poplácala ho po hlavě. „Ale když se bavíme okalhotách nebo tričkách, ty se prostě válejí všude. Ateď mě napadá, že bůhvíproč chybějí tvoje dvě mikiny skapucí.“

Lukáš polkl. Při posledních dobrodružstvích vŠeptajícím lese ty dvě mikiny vzaly zasvé. Matka by se nejspíš dost vyptávala, jakmile by je objevila vkoši na prádlo ušpiněné od krve arozervané od pařátů.

„Ty určitě… někde jsou.“ Mávl rukou. „Teď bych si chtěl ještě chvíli číst.“

Matka se svraštělým čelem pohlédla na obrázkový svazek zosmdesátých let 20. století. „Nejdřív ta věc sbylinkami, pak naše fotoalbum, teď tohle. Odkud se vtobě bere tenhle náhlý zájem?“

„Čistá zvědavost.“

„Aha.“ Vyšla ven zpokoje aasi přemýšlela otěch zmizelých mikinách skapucí. Lukáš je prostě schovával vigelitové tašce ve studovně. Zeptá se Štěstěnky, jestli se nedá udělat nějaké kouzlo na odstranění krve aspravení roztržené látky.

Teď nezbývalo nic jiného než čekat.

Lukáš strávil hodiny před setměním tím, že se nacpal chleby asušenkami. Batoh ležel připravený azabalený. Chyběla už jen Ella.

Vosm hodin nenápadně sešel dolů apootevřel domovní dveře, aby mohla vklouznout dovnitř. Krátce nato rodičům oznámil, že už je nějak unavený apůjde si lehnou dřív. Vpokoji spokojeně zastrčil zástrčku. „Připravená?“

Ella se zakřenila. „Jasně!“

Sklapnutím se dala do pohybu páka aozubená kola ačást regálu se otevřela.

Tyglíky sprášky alahvičky plné tekutin stály na policích, knihy ležely rozevřené na stole, kyvadlo hodin se pohupovalo sem atam.