Text copyright © 2018 by Lauren Layne

All rights reserved.

This edition is made possible under a license arrangement originating

with Amazon Publishing, www.apub.com,

in collaboration with Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Blažena Kukulišová, 2023

Cover © Guter Punkt, 2023

© DOBROVSKÝ s. r. o., 2023

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-3275-3 (ePub)

ISBN 978-80-277-3276-0 (mobi)

přeložila Blažena Kukulišová

Věnováno Kristi Yantové,

která mi jako redaktorka pomohla co nejlépe psát

a jako kamarádka mi pomohla být co nejlepší bytostí.

1

IAN

Teoreticky jsem hajzlík. Jo, říkám to já sám, takže vy se už nemusíte namáhat.

Nevěříte? Tak si shrňme, co je Ian Bradley zač:

Tmavě šedý oblek, který mám teď na sobě, stál víc než moje první auto. Měřím sto osmdesát osm centimetrů, mám černé vlasy, modré oči a každý den posiluju, takže mi ten oblek sekne, jestli mi rozumíte, a vím že ano.

Je mi dvaatřicet a jsem investiční makléř – na ředitelské úrovni, pěkně děkuju – u Wolfe Investments. A dejme tomu, že nepsané motto téhle společnosti zní v podstatě takhle: tvrdě pracuj a pořádně si užívej.

Mám rohovou kancelář, sedmiciferný plat, luxusní byt v manhattanském Financial Districtu a se žádnou ženou nespím dvakrát – protože nemusím.

Zmínil jsem se, že jsem chodil na Yale? Až do konce studia jsem byl nejlepší z ročníku, a přitom prováděl všechny obvyklé studijní vylomeniny. Musím vám říct, že mít pestrý společenský život a současně i vyznamenání na škole z Ivy League není úplně snadné.

Takže jak říkám, jsem ukázkový příklad „prevíta z Wall Street“.

Ale než mě začnete nenávidět, tady je malý dodatek:

Na rozdíl od ostatních členů mého bratrstva se mi prestižního vzdělání nedostalo zásluhou svěřenského fondu a čtyř generací bývalých absolventů Yaleovy univerzity, které by mi otevřely dveře. U mě to byla tři zaměstnání, prospěchové stipendium a hromada půjček.

Nenarodil jsem se v bohaté rodině, spíš než stříbrnou lžičkou jsem jako dítě jedl plastovou lžící a živil mě potrhlý, ale hodný zřízenec u benzinové pumpy v South Philly, protože většině mých pěstounů bylo úplně fuk, jestli mám co jíst.

Ta parádní rohová kancelář, o níž jsem mluvil? K té jsem se dopracoval silou vůle a po deseti letech beze spánku.

A za ten sedmiciferný plat sice mám luxusní střechu nad hlavou na Manhattanu, ale taky z něj ve Filadelfii přispívám na vysokoškolské vzdělání dětí, které žijí v rodinách pěstounů a dělají vše pro to, aby se dobře učily.

Už jste mi začali posměšně tleskat? Fajn, to je fér.

Ale podstatné je, že se zatím nestalo, abych něčeho nedosáhl, když jsem o to neúnavně usiloval a tvrdě na tom makal.

Dokud se neobjevila ona.

A tady skutečně začíná můj příběh.

1. týden: pondělí odpoledne

Jsou tři hodiny „pekelného pondělka“ a potřebuju další kofein.

Pondělí je den, kdy je ohlášena hromada fúzí mezi společnostmi. Pro mé kolegy a mě ve Wolfe Investments to znamená spoustu času, kdy civíme na seznam, telefonujeme a snažíme se přijít na to, co je fakt velké, co si zaslouží pozornost a která z těch transakcí je nám šumafuk.

Jinými slovy je to nutné, ale otupující, zvlášť když jdete pozdě spát, a… v mém světě chodíte pozdě spát pořád.

Vykročím ze své kanceláře s úmyslem zaskočit do Starbucks a v tu chvíli se otevřou dveře v protějším kanclu a oslnivá brunetka v upnutých červených šatech se na mě vyzývavě usměje. „Ahoj, Iane.“

Oplatím kolegyni úsměv. „Joss.“

Opře se o dveřní rám, strategicky překříží paže, aby zdůraznila rýhu ve výstřihu, a pomalu si mě prohlédne. „Hodně práce?“

Rafinovanost není její silná stránka. Sakra, na tu si u Wolfeho nepotrpí nikdo z nás.

„Obávám se, že jo.“

Přimhouří oči. „Moc tě teď nevídám.“

Vidí mě každou chvíli. Chce tím říct, že mě neviděla nahého od té chyby, kterou minulý týden způsobila přemíra ginu, a nemám v úmyslu ji opakovat. Ne proto, že by nebyla sexy, ale podruhé se žádnou nejdu, tak to prostě je.

Jakmile skončí výzva, končí i kouzlo.

Nejsem na to pyšný, ale bylo to tak vždycky – nejspíš nějaká výrobní vada.

„Promiň, musím běžet.“ Mrknu na ni, otočím se a jdu chodbou pryč.

„Je tady Kennedy?“ volá za mnou.

Trochu se nad tou průhlednou otázkou ušklíbnu. Pokud se snaží dohnat mě k žárlivosti, mýlí se hned dvakrát. Nejsem žárlivý a Kennedy Dawson nespí se ženskýma z práce. A i kdyby, kámoš nestojí o moje zbytky. Chlapi z Wall Street mají svoje pravidla.

„Netuším,“ křiknu přes rameno.

Posílám své pondělní baristce ve Starbucks textovku, že přijdu za pět minut (nemá smysl stát ve frontě, když stačí dvacet dolarů jako dýško a kafe už na vás čeká), a pak v kuchyňce upoutá mou pozornost pár senzačních ženských nohou.

Zpomalím a snažím se tomu přijít na kloub. Tahle lýtka nepoznávám. Ani zadek nebo štíhlý pas a rozhodně si nepamatuju ten dlouhý blonďatý ohon, který v té správné míře roznítí představy o dospělácké roztleskávačce.

Sexy. Hodně sexy.

Musím sebou hodit, takže se chystám jít dál, a vtom uslyším, jak ta žena říká sama pro sebe: „Osm možností volby mléka? Cože?“

Usměju se upřímnému zmatku v jejím hlase. Strčím obě ruce do kapes a vejdu do kuchyňky, abych na vlastní oči viděl, jestli je obličej stejně parádní jako figura. „No, já sice nejsem odborník, ale jen tak z hlavy to bude plnotučné, dvouprocentní, nízkotučné, sojové, mandlové neslazené, mandlové slazené s příchutí vanilky, kokosové…“

Prudce se otočí, a když ji uvidím tváří v tvář, bezděky trochu zakloním hlavu.

Ne protože bych ji znal, ale protože ji chci poznat. Na krátký bizarní okamžik mi připadá, že je mi ta žena souzená.

Pointa? Ani není můj typ.

Mám rád rozesmáté ženy s koketním úsměvem a senzační figurou, které dobře chápou, co hledám: prima povyražení jenom na jednu noc.

Tahle ženská…, nejsem si tak docela jistý, jestli by poznala povyražení, i kdyby ji pláclo po zadku. Světlé vlasy má uprostřed rozdělené pěšinkou a stáhnuté dozadu z obličeje s rysy hodné holky. Nahoře není nijak zvlášť obdařená, a přestože křivka boků stojí za to, aby si ji člověk lépe prohlédl, halenka a upnutá sukně jsou pracovně strohé a podprsenka bude nejspíš bílá a bavlněná. Nebo ještě hůř, béžová a bavlněná. Nemluvě o kabelce, obrovské, hnědé a ohavné.

Až na ty senzační nohy se nedá ničím vysvětlit, proč mám chuť ji kousek po kousku rozluštit.

Snad jen ty brýle.

Jo, určitě to je těmi brýlemi.

Sexy černé obroučky, vyvolávající dojem nemravné knihovnice, vyloženě probouzejí fantazii. Ještě vylepšují sexy šmrnc doširoka rozevřených modrých očí, které jsou skrznaskrz…

Podezřívavé.

V jedné ruce drží nějakou složku, poklepává růžkem o druhou dlaň, nic neříká a důkladně si mě prohlíží.

Když se naše pohledy znovu setkají, očekávám obdivný úsměv, jaký mi ženy obvykle věnují, ale tahle se tváří…

Znuděně?

Což mě vyvede z rovnováhy. Jsem tak rozhozený, že místo abych uhlazeně pronesl nějakou svůdnou hlášku, ukazuju na přístroj na lince. „Potřebujete s tím pomoct?“

Zvedá obočí. „Jestli potřebuju pomoc s čím? S mačkáním tlačítek?“

Ty moje můžeš mačkat kdykoli. Dělej si se mnou, co chceš.

Přimhouří oči a mám pocit, že ta nevyřčená slova uhodla a nijak ji neberou. Jsem otrávený. A fascinovaný. Už hodně dlouho jsem se s podobnou výzvou nesetkal.

Pomalu udělám krok směrem k ní a kávovaru. Není z mé blízkosti ani trochu nervózní, takže se nakloním k přístroji a poklepám rukou na víko. „Stačí říct a všechno vám vysvětlím, paninko,“ prohlásím s přemrštěnou unylostí.

Ve stejném duchu zatřepetá řasami a gesto díky brýlím působí ještě posměšněji. „Ó, to byste mohl?“

Usměju se, líbí se mi víc, než jsem čekal. „Co pijete?“

„Kafe.“

Obrátím oči v sloup. „Jaké?“

„S kofeinem,“ odpoví, vytáhne jeden z firemních hrnků, postaví ho pod výpust a zadá volbu běžné překapávané kávy.

„Nuda,“ prohlásím.

„Klasika,“ opáčí.

Rozvážně se na ni usměju. „Jdu do Starbucks. Dovolte, abych vám koupil pořádnou kávu.“

Zvedne hrnek. „Tahle mi stačí.“

„Mohla byste mít něco jiného a lepšího,“ pronesu tišším hlasem.

K mému překvapení se zasměje, ale ne koketně a se zatajeným dechem, spíš se mi vysmívá. „Vážně? Tyhle fráze obvykle zabírají?“

„Upřímně?“ Pousměju se. „Jo.“

Napije se kávy. „Fajn…, dejte vědět, kdy mám sehrát, že na mě jdou mdloby.“

Se mnou bys nic nehrála, beruško.

Natáhnu k ní pravou ruku. „Ian Bradley.“

Nevšímá si podané ruky a přikývne. „Těší mě.“

Předkloním se a zašeptám: „V tomto bodě mi máte říct svoje jméno.“

Taky se předkloní a odpoví šeptem: „V tomto bodě by vám mělo dojít, že nemám zájem o to, co nabízíte.“

Výzva přijata.

Začne mě obcházet se zjevným úmyslem odejít, ale to nemíním dopustit. Vykročím vpřed. „Pojďte se mnou na drink.“

„Ne, díky.“ Skoro to zní, jako by se odmítáním bavila.

„Proč ne?“ ptám se nenuceně, ale po pravdě? Chci to vědět. Nestává se často, aby mi nějaká žena řekla ne, a ještě méně obvyklé je, aby mi na tom záleželo. Jenže teď fantazíruju o tom, že je nahá, a ona by se nemohla tvářit lhostejněji, ani kdyby se snažila.

„No, má to spoustu důvodů,“ říká a s potutelným úsměvem mi ukáže složkou na krk. „Začněme tím čerstvým cucflekem.“

Odolám nutkání přikrýt si skvrnu rukou. Ta zatracená barmanka s upířími sklony ze včerejška.

„Hmm,“ přemítám. „Víte jistě, že je to cucflek? Možná mám nepříjemnou reakci na něco, co s mou košilí prováděli v čistírně.“

Tajemná blondýnka zvedne hrnek s kávou. „A to je další důvod. Nemám u mužů ráda vyrážku.“

Zasměju se, zaujatý jako nikdy jejím nabroušeným jazykem. „Kdo jste?“

„Budete litovat, že jste mě pozval na drink,“ říká a tajuplně se usměje.

„Proč bych…“

„Iane.“

Otočím se a potlačím rozmrzelost, když vidím svou asistentku Kate, která se tváří…

Zděšeně.

Napřímím se a na chvíli na bloncku zapomenu. „Co se děje, Kate?“

Polkne a nervózně se podívá na ženu vedle mě. „Všude tě hledám. Nebereš hovory…“

„Sakra, zapomněl jsem po poslední schůzce vypnout režim Nerušit,“ říkám a vytáhnu mobil z kapsy. Samozřejmě tam visí čtyři nepřečtené textovky a tři zmeškaná volání, vše od Kate.

Čtu první textovku a dělá se mi nevolno. Při druhé moje srdce vynechá úder.

Vzhlédnu ke Kate a už chápu její vyděšený výraz. „Jsou tu z SEC?“

A sakra.

SEC neboli Komise pro kontrolu cenných papírů je státní hlídací pes na obranu proti finančním zločinům, jenže ne takový ten drsňácký a užitečný hlídací pes.

Ne, SEC spíš připomíná ňafajícího pejsánka, který je odhodlaný kousat kotníky, všude kadit, být veskrze příšerná otrava a kromě svého přespříliš nafouknutého ega neskýtat nikomu žádný přínos.

„Po kom jdou?“ ptám se.

Ale vlastně to už vím. Pracuju s Kate dost dlouho, abych z výrazu v jejím obličeji vyčetl, že něco není v pořádku.

Jdou po mně.

A když se bezejmenná bloncka vzadu za mnou ledabyle napije svého kafe, najednou mi docvakne, proč se Kate tváří tak zděšeně.

Nejde jen o to, že mě bude prošetřovat SEC…

Jde o to, že jsem s jejich vyšetřovatelkou právě flirtoval.

Pomalu se otáčím, čelím té ženské a ona se ani nesnaží skrýt pobavení. Zastrčí složku do podpaždí a konečně vystrčí ruku, aby se představila.

Ze zvyku jí potřesu pravicí, ale když se naše oči setkají, v útrobách se mi usazuje led. Fantazie o hodné knihovnici je tatam a vystřídá ji moje noční můra: Komise pro kontrolu cenných papírů.

Zeširoka se usměje nad mými zjevnými rozpaky. „Těší mě, pane Bradley. Já jsem Lara McKenzieová z SEC. Pro vaši informaci: budu prošetřovat možnost, že jste zneužíval informace v obchodním styku.“

2

LARA

1. týden: pondělí odpoledne

Je špatné, že jsem se tím tolik bavila? Možná.

Je správné, že to chci oslavit šampaňským?

Ano, pokud nebudu pít sama.

Vytáhnu mobil a posílám textovku své nejlepší kamarádce/spolubydlící, která nejenže má pokaždé chuť na šampus, ale její status modelky na volné noze znamená přinejmenším padesátiprocentní šanci, že bude mít v pondělí v půl čtvrté volno.

Šťastná hodinka? píšu a nádavkem připojím emotikon se šampaňským.

Gabby okamžitě odpoví: Kdo jsi a jak jsi ukradl telefon mé nejlepší kamarádky?

Obrátím oči v sloup. To jsem já, Gab.

Dokaž to. Jak jsme se seznámily?

Tampon podaný pod kabinkou záchodu v podniku Boca.

Super, nebo light?

Probůh, chceš si dát drink, nebo ne?

Tohle je POPRVÉ, co mě textovkou zveš na drink před šestou. Pochop mou skepsi.

Na tom něco je. Práce v Komisi pro kontrolu cenných papírů mi tak docela neumožňuje pružnou pracovní dobu a popíjení v průběhu dne.

Upřímně řečeno, dost možná je to nejméně sexy práce na téhle planetě. Ale dělám ji dobře a je to nezbytný krok na mé cestě k vysněnému cíli:

FBI.

Mám to krvi – táta i máma jsou agenti.

A já budu taky agentka, jen co si odkroutím nějaký čas v SEC. Abyste tomu rozuměli, táta je u národní bezpečnosti a máma dělá vědu a výzkum, takže mi žádný z nich nemůže v cestě za kariérou pomoct, přestože pracují pro stejnou firmu.

Já se chci dostat do oddělení hospodářské kriminality. Chci se zabývat krádežemi uměleckých děl, řešit Ponziho schémata a stíhat vychytralé zločince, kteří dennodenně převrátí naruby život tisícovkám lidí a nemají ani špetku výčitek svědomí.

Ale… Chci se k tomu dopracovat sama… ne tak, že mamka nebo taťka někam brnknou. Dělat nějakou dobu pro SEC je stejně dobrá cesta jako každá jiná, potřebuju jen velký průlom, abych upoutala pozornost v akademii Quantico.

A v SEC se proslýchá, že případ Iana Bradleyho je právě ten, co všechno změní.

Proto ten šampus.

S Gabby se domluvíme, že se za půl hodiny sejdeme ve vinárně kousek od našeho bytu v Lower East Side.

Strčím telefon zpátky do kabelky a ještě pořád se usmívám nad nečekaným zážitkem, pohledem do tváře Iana Bradleyho, když se tu zprávu dozvěděl. Vím, že to zní hrozně radovat se z chvíle, kdy někomu docvakne: mám průser, ale věci se mají takhle. Muži z Wall Street… jsou zkrátka… vlastně to ani nedovedu vysvětlit.

Jako by nebyli skuteční.

Z objektivního hlediska samozřejmě vím, že dýchají kyslík a krvácejí červeně (ačkoli bych se nedivila, kdyby někomu z těch, s nimiž jsem se seznámila někdy v pátek večer, tekla z rány jednosladová skotská).

Jsou příšerně sebevědomí, přesvědčení, že žijí v úplně jiné dimenzi než my ostatní.

Tady je příklad:

Gabby šla minulý týden k jednomu makléři, který měl v obýváku svého penthousu koncertní klavír značky Steinway. Když se zeptala, jestli na něj hraje, odpověděl, že se kláves ani nedotkl. Jeho dekoratér mu prý piano doporučil „kvůli efektu“.

Pardon, můžeme se u toho na chvíli pozastavit?

Ve městě, kde žiju, jsou lidé, jejichž „efektní dekorace“ stojí víc než dvojnásobek mého ročního platu.

Nejspíš je to opak snobství, ale probůh.

No nic.

Oficiálně mám rozjet vyšetřování až později v průběhu týdne, ale z hlediska statistiky se Ian zneužitím informací pravděpodobně provinil do puntíku tak, jak náš zdroj tvrdí. Patří k nejlepším v jedné z největších firem. Což znamená nejvíc peněz. Nejvíc peněz znamená, že někdo může nejvíc ztratit… a taky může nejvíc získat. A tudíž je v největším pokušení podvádět.

Ian je taky přesně to, co jsem čekala. Jeho fotka na webovkách společnosti je v podstatě ekvivalent ilustrační fotografie makléře z Wall Street – drahý účes, drahý chrup, drahý oblek, drahé opálení.

Při osobním setkání byl ještě víc…

Prostě… až moc všeho. Příliš vysoký. Příliš šarmantní. Příliš mužný.

A taky… senzační. Absurdně úžasný, vážně, tak moc, že vás z toho bolí oči.

Jenže o tom ví.

I kdybych ho nevyšetřovala, to jeho balení by na mě neplatilo. Tihle týpci nejsou nic pro mě. Na jejich oslňování a naparování nemám trpělivost a oni zas nemají čas na moje pravidla a strukturu.

Je tedy Ian Bradley sexy? Ano. Moc. Jenže já nepotřebuju někoho, kdo je sexy. Spokojím se s někým trochu obyčejným, dokonce i krapet nudným, hlavně aby mi byl oddaný. S někým, komu nebude vadit, když se budu babrat s novým případem nebo strávím sobotu aktualizováním své žádosti o přijetí do Quantica.

Profesní život má přednost před osobním. Je to taková malá dohoda, kterou jsem sama se sebou uzavřela, jakmile jsem si přiznala, že žonglovat s obojím nezvládnu.

Vykročím k podzemce a vtom uslyším, jak nějaký mužský hlas volá moje jméno.

Otočím se a uvidím, že z otočných dveří Wolfe Investments vyšel Ian a míří přímo ke mně. Semknu rty, nelíbí se mi, že mě takhle překvapil, a musím zastavit na fleku, místo abych pokračovala v cestě.

Překvápka nemám ráda.

Ti, které vyšetřuju, se mi obvykle za každou cenu vyhýbají. Skutečnost, že Ian porušuje pravidla, je už teď předzvěstí, že proces vyšetřování nepůjde předvídatelně.

A předvídatelnost mám ráda.

Práce je ovšem práce, takže nasadím do obličeje profesionální úsměv, ale když se ke mně Ian Bradley blíží, pocítím zvláštní ostražitost. V kanceláři sršel vtipnými průpovídkami, čišel z něj povrchní šarm a playboyská sebejistota. Jenže tenhle Ian… Řekněme, že už chápu, proč on a jeho skupina ve Wolfe Investments dostali přezdívku Vlci z Wall Street – jsou šíleně sexy, hrozně bohatí a známí tím, že dostanou přesně to, co chtějí, a důsledky jsou jim fuk.

Ian si nasadí sluneční brýle a schová oči, o nichž vím, že jsou pronikavě modré. Zastaví se přede mnou o chlup blíž, než je nutné, ale odmítnu udělat krok dozadu.

Probůh, hezky voní. Mužně a draze. Fakt otravné.

„No ahoj,“ říkám a věnuju mu zcela standardní „SEC úsměv“.

Neusměje se na oplátku, a přestože má na očích sluneční brýle, jsem si čím dál jistější, že mám co do činění s úplně jinou verzí Iana Bradleyho, než byla ta, s níž jsem se setkala před deseti minutami. Nebezpečnější verzí.

„Udělalo vám to dobře?“ ptá se tiše.

Přestanu se usmívat. „Co prosím?“

„Ta hra, co jste tam předvedla.“ Pohodí hlavou směrem ke kanceláři. „Bavila jste se?“

„Vlastně ano,“ odpovím a vzdorovitě zvedám bradu.

Přistoupí blíž a cítím, že z něj sálá hněv. „Jak si to sakra představujete? Přijít do mé kanceláře, flirtovat…“

„Flirtovat?“ přeruším ho zuřivě. „Jen jsem se snažila nalít si pitomý hrnek kafe. To vy jste se choval jako donchuán.“

„Nehodlám se omlouvat za to, že pozvu atraktivní ženu na drink,“ odsekne.

Ušklíbnu se. „Lichotky si nechte pro někoho, kdo o ně má zájem.“

Potřese hlavou. „Jestli vám tohle připadá jako lichotka, máte hodně tristní milostný život, slečno McKenzieová.“

Ta trefná poznámka trochu zabolí, ale překousnu to a přistoupím blíž. „Rovnou si něco ujasněme, pane Bradley, v zájmu nás obou. Myslíte, že jste první frája z Wall Street, který se domnívá, že se nechám ohromit širokými rameny a ohranými řečičkami tak, abych ztratila svou ženskou hlavinku a přehlížela všechno nekalé jednání? Myslíte, že jste první, kdo tohle považuje za hru, v níž může vyhrát slizké svádění?“

Otevře pusu dokořán. „Co… cože? Slizké svádění? Blbost!“

Nevšímám si jeho námitky a pokračuju ve své tirádě. „Být ženou v dnešním světě není snadné a být ženou v SEC je ještě mnohem těžší. Ale teď chci, abyste mě pečlivě poslouchal, pane Bradley. Těší mě pracovat pro orgán, který hájí spravedlnost. Jsem ráda, že co se týče světa obchodu, akcií a peněz, nikdo nesmí překračovat zákon. Ani taková hvězda jako Martha Stewartová a rozhodně ne vy.“

Couvne o krůček dozadu a překříží paže. „Vinen, dokud se neprokáže nevina, takhle to chodí?“ Přes tmavé brýle mu nevidím do očí, ale cítím, že v nich plane hněv.

Otvírám pusu a chci něco odseknout, ale jeho komentář se mi zařízne do svědomí jako střihnutí do tenoučkého papíru. Možná má trošku pravdu. Ze zkušenosti vím, že zvěsti o zneužití informací se skoro vždycky potvrdí, ale z toho ještě neplyne, že můžu něco předpokládat.

„Mou prací je zjistit pravdu,“ procedím přes zaťaté zuby.

„A když pravda není to, co chcete slyšet?“

„Jak to myslíte?“

Nakloní se ke mně a vidím, že má na zarputile vystrčené bradě lehounký stín tmavého strniště.

Sakra, opravdu hezky voní. Co je to, santalové dřevo? Cedr? Pot George Clooneyho?

„Myslím, že chcete, abych byl vinen,“ zabručí potichu.

„Proč bych to chtěla?“

„Máte hrdinský komplex,“ pokračuje. „Jste odhodlaná spasit svět, i kdybyste si musela vymyslet vlastní padouchy.“

„To je směšné,“ odfrknu.

„Opravdu?“

Opravdu?

Znám tohohle chlápka všehovšudy asi tak tři minuty a z nějakého důvodu mě už podruhé donutil pochybovat o sobě. Ten pocit je neznámý a velice otravný.

Stejně jako muž přede mnou.

Věnuju mu chladný, přezíravý úsměv. „Aha, chápu. Pozvání na drink nezabralo, takže se to snažíte skoulet jinak. Dostat se mi do hlavy.“

K mému údivu se zazubí a všechny stopy dřívější urputnosti mizí. „Funguje to?“

„Dostat se mi do hlavy? Ne.“

„A co svádění?“

Rozhodím paže do stran a odolám nutkání obrátit oči v sloup. „Ani teď se nezdá, že by se o mě pokoušely mdloby. Muži podezřelí ze zločinu nejsou můj typ.“

Očekávám, že na mě bude vrčet, ale nasadí ještě širší úsměv, i když působí břitce. „Tak se těším na den, kdy se mi budete muset podívat do očí a říct, že jsem nevinen.“

„Pokud jste nevinen, určitě to udělám,“ odpovím.

„Ale myslíte si, že nejsem.“

„Jak říkám, je mou prací to zjistit.“

„Bezva. Až to pro mě dopadne dobře, možná mě na drink pozvete vy.“

„Každopádně.“ Ani se nesnažím maskovat sarkasmus.

Promne si bradu a prohlíží si mě, zavrtí hlavou a odvrátí se. „Nashle, slečno McKenzieová.“

Až do smrti to budu zapírat i sama sobě, jsem ale zklamaná, že se neotočil a neohlédl se po mně, protože já nemůžu odtrhnout oči od jeho vzdalujících se zad.

Zad, která jsou příliš široká, příliš svalnatá, příliš…

Ech!

Otáčím se na podpatku a mašíruju pryč, potřebuju šampaňské víc než kdy jindy.

Drink s Ianem Bradleym, jasně. Umíte si to představit?

I kdyby nebyl vinen, tohle se nestane.

A pokud je…

Řekněme, že ho rozhodně nebudu navštěvovat v kriminále, ačkoli vím, že by mu to v oranžové kombinéze fakt seklo.

3

IAN

1. týden: úterý dopoledne

„Iane. Jsem pro vás připravená.“

Asakra. Tohle je poprvé– poprvé vmém životě, kdy se mi příčí slyšet, jak mi nějaká žena říká, že je pro mě připravená.

Vstanu astihnu koketně mrknout na Carlu, uWolfeho dlouhodobě hlavní asistentku vedení. Taky mrkne, ale moc mi to nepomůže zklidnit nervy, když vcházím do kanceláře.

Ne že by mi šéfové vadili. Pokud vím, nemám sautoritami potíže– to spíš trápí mého kámoše Matta Cannona. Aco se týče nadřízených, ten přímo nade mnou je fajn. M. D. Joe Schneider (generální ředitel, ne nějaký doktor, ikdyž se pro ně používá stejná zkratka) je sice tvrďas, ale slušný chlap. Jasně, je to ten typ chlápka, který při koktejlových večírcích není moc oblíbený, protože neumí mluvit oničem jiném než opráci. Ale vkanceláři budí respekt ato mi úplně stačí.

Dnes ale nejednám sJoem. Nebo přinejmenším ne pouze sJoem.

Dnes jednám sjeho šéfy, CEO– výkonnými řediteli společnosti.

Se Samem aSam Wolfeovými (ano, čtete správně) jsem se setkal několikrát. Mají mě rádi. Jsem jejich želízko vohni, žhavé aktivum, největší přínos. Vědí otom avím to ijá. Snadřízenými se osobně vídám na vánočních večírcích, benefičních akcích ačtvrtletních schůzkách, takže snimi trávím spoustu času.

Jenže tentokrát to probíhá úplně jinak. Vejdu anic, žádné řečičky, žádné plácání po zádech, žádné úsměvy od ucha kuchu. Jsem si až moc vědom jejich zachmuřených tváří atoho, že vmístnosti visí napětí.

Jak by taky neviselo. Komise pro kontrolu cenných papírů alias SEC ráda skýtá iluzi, že drží Wall Street za koule, ale Wolfeovi mají dobrou pověst adaří se jim vyhýbat se její pozornosti– povětšinou. Děsně se mi příčí, že jsem to právě já, kvůli komu se poprvé po letech na firmu zaměřil SEC radar.

Aúplně nejotravnější je, že ani nevím, oco sakra jde.

Měl jsem příležitost se to dozvědět– jít na tohle jednání vyzbrojený podrobnostmi případu atřeba istrategií jak se vté záležitosti bránit. Stačilo jen správně to sLarou McKenzieovou sehrát, když jsem ji odchytil včera venku.

Podělal jsem to.

Nejenže jsem zní žádné podrobnosti nevyloudil, zapomněl jsem to zkusit. Ty velké oči za brýlemi mě kurevsky vytáčely. Aktomu ta vyřídilka, upnutá sukně…

Někdo si odkašle, kývnu hlavou na Joea aposadím se ke stolu proti Samovi aSam.

Je to děsivá dvojka.

Předně jsou to manželé.

Pouhých pár dní poté, co zdědil titul CEO po svém tatíkovi, se Samuel Wolfe junior oženil se Samanthou Barryovou, společnicí zkonkurenční firmy, avytvořili jeden znejbohatších anejmocnějších párů světa.

Po dlouhé chvíli ticha si Sam– Samova žena– stoupne. „Kašlu na to. Kdo si dá whisky?“

Whisky, gin, cokoli. Kdyby mi nabídla třeba istřik zbílého vína, souhlasil bych.

Joe aSamathin manžel souhlasně přikývnou, že se taky napijí. Evidentně nejsem jediný, kdo je ve stresu.

Po čtyřech štědrých dávkách bourbonu přejdou rovnou kvěci.

„Myslíme si, že jim jde oJ-Conn,“ oznamuje Samantha.

Chvíli trvá, než mi docvakne, očem mluví, akdyž už chápu, cítím stejnou měrou podráždění aúdiv.

J-Conn je technologická společnost, která zkrachovala apřipravila spoustu lidí ospoustu peněz. Mě ne. Ani moje klienty. Prodal jsem jejich akcie těsně předtím, než to sJ-Connem šlo do kytek, anedostal jsem kopanec do koulí jako všichni ostatní.

Jak si umíte představit, kdekdo se ptal, jak jsem to sakra mohl vědět, ale nikdo mě zpříma neobvinil, že jsem dostal tip.

Až teď.

Joe sdílí mou nevěřícnost. „J-Conn? To bylo skoro před rokem. Proč teď?“

Hlavou se mi zběsile honí myšlenky.

Chápu, proč se tomu po krachu vJ-Connu lidi podivovali– tehdy se spálili dokonce iMatt aKennedy, ati jsou vbranži nejlepší.

Vtomhle případě jsem je prostě… strčil do kapsy.

Po několika měsících, kdy se proslýchalo, že J-Conn ohlásí „převratnou“ technologii, avšichni jsme čekali, kdy to přijde, jsem usoudil, že jsou to kecy. Ostatní kupovali drahé akcie ajá vtu chvíli prodal.

Což bylo hrozně riskantní, ale tehdy se to vyplatilo.

Říkejte tomu intuice nebo třeba důvtip– sakra, bral bych, ikdybyste řekli, že jsem měl zpekla štěstí. Ale odmítám tvrzení, že jsem podváděl.

„Můžeme jen předpokládat, že vSEC získali nové informace,“ říká Sam. Zdá se, že opatrně volí slova, anedívá se přímo na mě. „Nevíme jistě, že jde oJ-Conn, ale oIanovi até transakci se šeptá celé měsíce.“

„Není to víc než obyčejná šuškanda,“ namítnu. „Žádné nové informace nemají, není očem informovat. Nic jsem…“

Samantha rychle zvedá ruku. „Zadrž.“ Vydechne. „Iane, patříš knašim nejlepším lidem, ale kdybychom museli svědčit…“

Zavírám oči. Svědčit. Tohle se snad nemůže dít.

„Chápu,“ říkám tiše. „Hodnověrné popření.“

Ještě ktomu nedošlo, ale… mohlo by, adělá mi to starosti.

Utěšuje mě jedině to, že SEC je dosud ve fázi neformálního šetření. Kdyby ne, Lara McKenzieová by včera nepřišla na zdvořilostní návštěvu. Přinesla by obsílku. Neformální fáze je dobrá, znamená to, že ještě nemají důkazy, které potřebují, aby proti mně rozjeli případ se vším všudy.

Špatné na tom je, že mi nemusejí sdělovat detaily omém „zločinu“.

Vjedu si rukou do vlasů. „J-Conn?“ tážu se nevěřícně znovu. „Vážně?“

Samantha vzdychá akrčí rameny, daří se jí zabalit ránu pohrdání do malých gest. Kdybych měl Samanthu Wolfeovou popsat jedním slovem, nazvu ji drsňačkou. Je jí něco přes padesát, atraktivní žena na způsob vytříbené vizáže adokonalé rtěnky.

Manžel kní tvoří protiklad, přinejmenším vzhledem. Má malou postavu, na hlavě se mu dělá pleš, ajakkoli je jeho šlajfka rovná aoblek jakkoli drahý, vždycky působí trochu pomačkaně.

Sam si odkašle. „Už brzy se dovíme sjistotou, jak se věci mají. Víte, jak tyhle věci probíhají. Poznáme, po kom slečna McKenzieová jde, už podle toho, ským mluví ajaké otázky klade.“

„Ujistili jsme ji, že sní budeme po všech stránkách spolupracovat,“ pokračuje Samantha azabodne do mě pohled.

Instrukce jsou jasné: buď hodný.

Promnu si rukama obličej. Jsem otrávený až běda. Objektivně vzato vím, že lidé zSEC dělají svou práci. Chápu jejich funkci, dokonce ji můžu respektovat. Jenže tohle mi připadá jako hon na čarodějnice. Sakra, můžou sem nakráčet ažádat, ať snimi spolupracujeme, apřitom nám ani neřeknou proč, kdy nebo co…

Nechci být hodný.

Chci bojovat, krucinál.

Joe jako by mi četl myšlenky. „Musíme to nechat vyšumět, než ztoho bude formální vyšetřování, Iane. Nejlepší způsob jak to udělat, je…“

„Nebránit se? Dát jim, co chtějí, na základě nepodložených obvinění?“ Nenamáhám se zamaskovat vztek.

Aoni se mě nesnaží uklidňovat.

Následuje pregnantní pauza, než zase někdo promluví.

„Iane, jsi unás dlouho,“ říká Sam anapije se whisky. „Mámě tě rádi. Považujeme tě za přítele.“

„Nápodobně,“ zavrčím apřikývnu.

„Máme nejlepší právní zástupce vtéhle branži,“ prohlásí Samantha. „Jejich úkolem je ochránit společnost avšechny, kdo kní patří, včetně tebe.“

Podívám se jí do očí. „Ale?“

„Ale,“ odpoví atrochu se pousměje, „Kdybys to byl buď ty, nebo společnost…“ Pohlédne na manžela.

„Musíš si vzít nezávislého poradce, Iane. Ve vlastním zájmu,“ sdělí mi Sam.

Což je rozumná rada. Ať už jsou právníci Wolfeových jakkoli dobří, pokud se SEC rozhodne něco mi přišít, společnost udělá to– ataky by měla–, že se ode mě odřízne azamezí mi tím přístup ke svým právníkům.

Musím mít vlastního.

Tohle už vím. Vím to od chvíle, kdy Lara McKenzieová pronesla slova „SEC“ a„vyšetřování“. Ale slyšet ta slova od mých šéfů znamená, že je to reálnější. Avážnější.

Joe mě solidárně praští do ramene, ale je to prázdné gesto. Nejsem si jistý, co mě štve víc, jestli fakt, že si žádný znich není jistý mou nevinou, nebo zřetelný pocit, že kdybych nebyl, hodí mě přes palubu.

Sam si odkašle adojde mi, že jednání skončilo. Udělali všechno, co se dá, řekli vše, co ktomu mohou říct. Taky si kryjí vlastní zadky aspředstihem mě férově varovali, čehož si nejspíš cením.

Odstrčím sklenku avstanu. „Díky za čas. Awhisky.“

„Řekli bychom vtéhle situaci komukoli totéž,“ ujistí mě Samantha, stoupne si anakloní se přes stůl, aby mi potřásla rukou.

Přikývnu apotřesu si rukou sní ise Samem.

„Stavím se pak utebe,“ prohodí Joe, který má zjevně vúmyslu zůstat amluvit se Sam aSamem.

„Jasně.“

„Iane.“ Znovu se otáčím kSam neboli Samově ženě. „Ponechali jsme slečně McKenzieové po dobu šetření přístup kzápadní zasedačce na tvém patře. Pomohlo by, kdyby ses choval vstřícně alíbil se jí.“

Na tohle se nenamáhám odpovědět. Teprve když se vrátím do své kanceláře azavřu dveře, pocítím zlost.

Ne na Sama ani na Sam. Ane na Joea.

Nikoli, moje zlost má velice specifický terč. Upírá se kbrýlaté blondýně zSEC ahlavně ktomu prolhanému prevítovi, který ji na mě poslal.

Zavřu oči, semknu víčka asnažím se zaplašit paniku. Nemůžu se bránit, když ani nevím, ským bojuju aproč. Nedřel jsem tak tvrdě anedostal se tak daleko, jen aby se kolem mě všechno sesypalo kvůli blonďaté nelítostné kačeně, jíž našeptává do ucha nějaký lhář.

Vkapse mi zabzučí telefon aať volá kdokoli, mám chuť nechat to být, jenže pak uvidím jméno. Patří jedinému člověku, kterého nemůžu ignorovat.

Zhluboka se nadechnu, abych zklidnil rozbouřené emoce, apřijmu hovor. „Ahoj, Dave.“

„Ahoj, chlapče.“

Usměju se. Od mých čtrnácti, kdy se mě Dave Coving ujal, uplynuly skoro dvě desítky let, ale pořád ještě jsem pro něj „chlapec“.

„Co se děje?“ zeptám se, klesnu do křesílka, otočím se avyhlédnu do deštivého rána. Ovšemže prší. Potřebujeme už jen zlověstné hřmění aocitnu se vjednom ztěch pitomých dramat zNetflixu.

„Telka je rozbitá.“

Promnu si čelo. „Něco do ní narazilo?“

Dave zakašle aten zvuk přeroste vohavný kuřácký kašel, při němž sebou škubnu. „Flaška,“ říká, když se kašel zklidní.

Obrátím oči vsloup. Šokující. „Phillies prohráli?“

„Jde to snimi zkopce,“ zabručí. „Sudí byl nefér aruply mi nervy.“

Aza telku platím já. Pokaždé.

„Aco je utebe nového?“ ptá se.