VÁNICE

Copyright © 2020 by Flint Maxwell

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Jan David, 2022

Cover © Zhivko P. Petrov, 2022

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2022

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-2751-3 (ePub)

ISBN 978-80-277-2752-0 (mobi)

FLINT

MAXWELL

VÁNICE

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

Pro Avery, mého šéfíka

Toto nelidské místo dělá z lidí zrůdy.

– STEPHEN KING, OSVÍCENÍ

1

ÚVOD

❄

Uprostřed spalujícího červencového odpoledne padala zletní oblohy osamělá sněhová vločka.

Snesla se kmému autu, přistála na čelním skle ahned zase roztála. Na skle po ní zbyla klikatící se stružka vody. Pozoroval jsem ji, ale její nepatřičnost mi došla až později, když se všechno pokazilo.

Ano, všechno začalo tou osamělou vločkou. Ale než budu pokračovat, myslím, že se sluší nejprve představit. Jmenuji se Grady Miller, táhne mi na třicet ažiju– tedy žil jsem– na severovýchodě Ohia. Kdysi dávno jsem pracoval jako hasič, ale to už je všechno pryč.

Pokud to ještě nevíte, nastal konec světa avšechno to začalo tou sněhovou vločkou. Ikdybych jí tehdy věnoval více pozornosti, co bych si oní asi pomyslel? Nevím, těžko říct. Na severovýchodě Ohia je vrtošivé počasí jako doma. Navíc to byla jedna jediná vločka. Nejspíš bych nevěřil vlastním očím avšelijak se vytáčel, abych nemusel přemýšlet nad tím, co vidím. Třeba to byla jen kapka deště nebo mi na sklo stříkla kapalina do ostřikovačů zprotijedoucího auta.

Nevím to jistě, protože jsem byl zrovna myšlenkami jinde. Vzpomněl jsem si na ten požár, kouř amrtvého chlapce. Na to, jak se všechno uklidnilo azdoutnajících rozvalin domu vytáhli jen jakousi zčernalou slupku, která zněj zbyla. Tyhle myšlenky pro mě nebyly ničím novým. Pronásledovaly mě skoro na každém kroku.

Stál jsem na červené ačekal před nájezdem na dálnici, první vločka dávno pryč. Znovu jsem viděl ty plameny, slyšel chlapcův křik. Do očí mě štípal dusivý kouř.

„Hni sebou, troubo!“ zakřičel na mě někdo zezadu.

To mě vrátilo do reality.

Omluvně jsem mávl rukou zokénka apřeměřil si toho člověka ve zpětném zrcátku. Na harleyi seděl podsaditý chlápek vnátělníku samerickou vlajkou. Šlápl jsem na plyn azapnul blinkr, ale zřejmě jsem nejel dostatečně rychle, protože kolem mě jen prosvištěl apočastoval mě dalším láskyplným výrazem, který jsem přes řev jeho motorky přeslechl. Vystrčil jsem na něj prostředníček, ale on už uháněl dál. Jeden moudrý člověk kdysi řekl, že nad každým nezvítězíte. Měl pravdu, itak je to ale ponižující.

Vjel jsem na dálnici asplynul sproudem víkendové dopravy. Aže tedy opravdu stála za to. Na prodloužený víkend kolem Dne nezávislosti si většina lidí vzala vpátek volno zpráce, aby se stejně jako já vydali do přírody. Já měl namířeno kjezeru Prism Lake, vzdálenému asi tři hodiny cesty na jih od místa, kde jsem žil apracoval. Skamarády jsme to měli jako každoroční tradici. Jezdili jsme tam už jako malí kluci. Každé léto nás tam brával Stoneův táta, dokud jsme my tři někdy vprváku na střední nepřišli na to, že po světě chodí holky. To nám bylo asi čtrnáct nebo patnáct. Od té doby jsme tam jeli tak jednou dvakrát.

Před nástupem do posledního ročníku jel Stone srodiči na Vánoce kpříbuzným do East Lansingu, když do jejich pruhu vjel opilý řidič ačelně se snimi srazil. Oba Stoneovi rodiče zahynuli, táta na místě (asnad bezbolestně), máma opár dní později vnemocnici.

Stone se to dověděl, když se probral ztýdenního kómatu. Kromě rodičů ztratil ischopnost chodit. Měsíce rehabilitací ho znovu postavily na nohy, ale dodnes se neobejde bez pořádných berlí.

Předtím než nastal konec světa, jsem se setkal se smrtí jen jednou, když mi asi vdevíti letech umřel křeček. Srdce jsem měl zlomené na milion kousků. Taky mi umřela máma, ale to jsem byl ještě hodně malý. Znal jsem ji jen ze starých fotek azápisníků, které táta schraňoval vkrabicích na půdě. Byly vnich samé ryze osobní záležitosti, které jsem vcitlivém věku devíti let zřejmě neměl číst– tou dobou už jsem však dávno četl knihy Stephena Kinga.

Máma si do zápisníků psala úžasné příběhy, vyvedené krásným, zdobným písmem. Jeden znich vyprávěl ochlapci, jenž dostal své první štěně. Vyrůstali spolu, až už se fenka sotva udržela na nohou aten chlapec– teď už mladý muž– ji musel nechat utratit. Jmenovala se Cupcake. Pohřbil ji aona se jednoho dne vrátila, ovšem ne jako zombík ze Řbitova zviřátek. Vrátila se jako „laskavý duch“ (tak to máma napsala), aby mu řekla, že všechno bude vpořádku. Život půjde dál, zchlapce vyroste slušný muž, zamiluje se, vychová děti anajde si dobrou práci. Možná si jednou pořídí nové štěně, akdyž se mu zadívá do očí, spatří vnich záblesk Cupcake.

Bože, jak jsem ten příběh miloval. Četl jsem ho tolikrát, že ho dodnes znám nazpaměť. Dokonce jsem ho nosil okopírovaný vpeněžence, ale otu jsem přišel anetuším, kde bych ji našel.

To jsem ale odbočil.

Mluvil jsem oStoneovi, jednom zmých dvou nejlepších přátel. Když si prošel tou tragédií, bylo mu asi osmnáct, atak nemusel do žádného sirotčince ani ke vzdáleným příbuzným. Mohl si sám říct, kam půjde. Můj táta mu zaplaťpánbůh dovolil bydlet unás ten rok před maturitou apak ipár dalších let na vysoké, ačkoliv jsme vnašem domku neměli moc místa.

Táta vyklidil harampádí ze sklepa aStone se tam usadil. Dokonce si na schodech postavil rampu, aby se tam lépe dostal. Zpočátku skoro nevycházel zpokoje. Obzvlášť těžký byl pro něj první rok. Začala škola, ale on do ní nechodil adostal se do skluzu. Přestal jíst ahodně zhubl. Byl blázen do basketbalu– střílel adribloval jako profík. Mohli jste se ho zeptat na cokoliv zhistorie basketbalu, na aktuální žebříček nejlepších hráčů nebo na to, co jedl Michael Jordan před finálovým zápasem vroce1998. On vám to řekl, aještě přitom dokázal vmístní tělocvičně hodit trojku ze stepbacku. Nikdy se nespletl. Říkal jsem mu, že kdyby natáčeli Riskuj na téma NBA aon se přihlásil, vyhrál by pořádný balík. Kvůli té nehodě už však nemohl hrát, alespoň ne jako dřív, atak jeho zájem obasketbal postupně opadl.

Navzdory všemu normálně odpromoval apřed pětisethlavým obecenstvem převzal diplom. Později získal titul naKent State, pracoval pro velkou společnost vcentru Akronu avydělal si pěkné peníze. Když porazil deprese, nikdy se nechoval jako člověk spostižením. Za to jsem ho zatraceně obdivoval.

Můj druhý nejlepší přítel– atřetí do party Tří mušketýrů, jak jsme si říkali– byl Jonas.

Jonas hned po střední nastoupil knámořnictvu avzal si svou lásku jen pár týdnů poté, co dostal místo na Havaji. Ano, slyšeli jste správně. Ze všech míst na světě ten zatracenej parchant vyfasoval Havaj apět let tam pracoval svrtulníky. Vpodstatě všechno platila vláda, ale jen co mu vypršela smlouva, odešel. Jeho žena Miranda čekala dvojčata aon chtěl, aby stejně jako on vyrůstala vOhiu. Přijal celkem dobrou práci na letišti Akron-Canton. Jedinou stinnou stránkou toho všeho bylo, že Jonas skoro ohluchl na levé ucho. Podepsaly se na něm hodiny práce vblízkosti hlučných motorů. Začal používat naslouchátko, ale ne takové to humpolácké, co nosí důchodci. Tohle bylo decentní askoro neviditelné.

Jonasova dvojčata se narodila na první jarní den před čtyřmi roky. Když měla Miranda před porodem, Stone ajá jsme byli vpodstatě pořád snimi. Když nás zase pustili do jejich nemocničního pokoje amy si mohli pochovat jejich čerstvě narozené holčičky, brečel jsem. Klidně to přiznám. Pojmenovali je Daphne aVelma (ano, přesně jako postavy ze seriálu Scooby-Doo) abrzy se znich stala rodina.

Já se nikdy neoženil aděti nemám. Vždycky jsem se nějak nachomýtl kcizím dětem, ale vím, že mě to nikdy nepotká. Rozhodně ne stím, jak teď vypadá svět.

Všechno zmařily ty bouře atemnota.

❄

Jonase jsem naposledy viděl asi měsíc před naším společným setkáním ujezera Prism Lake, pár týdnů po mém nepovedeném pokusu ozáchranu toho chlapce zhořícího bytového domu. Stonea jsem neviděl skoro dva měsíce. To jsem jako nejlepší kámoš, jo? On za to ale nemohl. Polovinu ztěch osmi týdnů nejspíš strávil cestováním, uzavíráním dohod vDallasu aSan Franciscu, přelety do Londýna aJaponska, potřásáním rukama apodepisováním smluv.

Když jsem uviděl toho mrtvého chlapce, uzavřel jsem své city za neproniknutelnou hradbou. Zní to hloupě ajá to tak rozhodně nechtěl, ale prostě se to stalo.

Ocitl jsem se vjakési nekonečné smyčce. Práce na stanici, po práci domů, zapnout televizi, kterou stejně neposlouchám, ajít spát. Skoro jsem nejedl, jen občas jsem si vyšel do místních potravin, většinou pro pivo alevnou vodku zuličky salkoholem.

Deprese se postupně zhoršovaly ajá zjistil, že už svou práci nezvládám. Stačilo vidět některé znašich hasičských aut nebo hořící dům, aokamžitě jsem se vrátil kté strašné chvíli aztuhl, což při takové práci nejde.

Vybral jsem si placenou dovolenou ahromadu dnů neschopenky, které jsem si nastřádal, azavrtal se do role poustevníka.

Až do chvíle, kdy přišla první sněhová bouře.

Vydat se kjezeru apronajmout si chatu jako za starých časů byl Jonasův nápad. Myslel jsem si, že do toho Stone nepůjde– to místo by vněm vyvolalo příliš nepříjemných vzpomínek–, ale nakonec souhlasil.

Já zprvu váhal, ale Jonasovi se povedlo mě přesvědčit. Tři mušketýři ve dvou? To přece nejde, řekl mi. Aměl pravdu.

Sjel jsem zdálnice aasi dvě míle pokračoval po klikaté cestě. Les po obou stranách cesty čím dál více houstl. Kromě pár aut atahačů jsem neviděl žádná vozidla, což mě mírně znepokojovalo. Vté chvíli jsem to ještě netušil, ale měla se tu přihodit spousta divných věcí. Pocit opuštěnosti, který ve mně prázdná cesta vyvolávala, mi nebyl nijak příjemný. Vybavil jsem si dobu, kdy tudy projíždělo tolik aut, že tvořila souvislou kolonu, aasi půl míle před odbočkou jste se sautem jen pomalu sunuli kupředu. Když jsme byli děti, jezero Prism Lake bylo opravdu něco. Vždycky jsem měl pocit, že tam musí být snad milion lidí. Zastavili jste ujezera avšude kolem viděli čluny, za nimiž se na vodě vznášeli wakeboardisté vzáchranných vestách, ařidiče sláhví piva vruce aslunečními brýlemi na nose. Na pláži se shlukovaly rodiny sobličeji arameny pokrytými silnou vrstvou opalovacího krému, jinde zase asi stovka lidí hrála volejbal nebo si házeli létajícím talířem, psi štěkali aběhali za svými páníčky do vody, přičemž kolem sebe rozhazovali písek. Vůně jezera agrilování se ve vzduchu mísila se smíchem anelibozvučným hřmotem hudby zpřenosného přehrávače.

Když jsem však teď zatáčel na štěrkovou cestu, po tolika letech od dětství, nic ztoho už nebyla pravda. Bylo tu pusto, jaké bývá na místě, vekteré se okolní prostředí mělo zanedlouho proměnit.

Jako na hřbitově.

❄

„Á, tady ho máme!“

Stone se opíral ozábradlí na verandě aza ním spočívaly jeho berle. Měl na sobě nátělník sasi milionem kapes apřipomínal mi rybáře. Na hlavě měl usazený klobouček sširokým okrajem, jímž celý dojem jen podtrhoval. Na nose ani stopa po krému. Neznám moc černochů, co by se vlétě patlali krémem sochranným faktorem 30.

Mávl jsem na něj anasadil široký úsměv– svůj první opravdový úsměv od toho požáru.

Ano, byl jsem mistrem falešných úsměvů, ale kdyby mě ktomu opravdickému nepřiměl ani nejlepší kamarád, byl bych ztracený případ. Občas musíte nasadit falešný úsměv, protože vám prostě nic jiného nezbude. Jinak se lidi hned vyptávají, cože jste tak mrzutí, avy se pak musíte uchýlit ke lži, nebo– nedej bože– říct pravdu. Ana to jsem nebyl připravený.

Nikdy jsem totiž nikomu nepověděl otom chlapci ani otom, jak moc mě trápí skutečnost, že jsem při jeho záchraně selhal. Psali otom vmístních novinách, ale jména zasahujících hasičů nikde nezmiňovali. Ačkoliv jsem Stoneovi vždycky všechno říkal, otomhle jsem sním nikdy nemluvil. Měl jsem pocit, že když otom budu mluvit, ještě se to zhorší.

Stone ale není žádný hlupák, říkal jsem si. Jen co vylezu zauta apodívám se na něj, pozná na mně, že se něco děje.

Popadl berle, chytil se madel avydal se ke mně po rampě vedoucí zverandy na štěrkovou příjezdovou cestu. „Vezmu ti tašky, Grady,“ nabídl se.

„Seš si jistej?“zasmál jsem se. „Nemám toho moc, zvládnu to.“

„No jasně… to ti nežeru. Vždyť tě znám, kámo. Určitě sis nabalil ty svoje peelingový krémy, gel na vlasy avlhčený ubrousky. Zabere ti celej den, než to všecko sám vybalíš. Ale protože seš můj kámoš, Grady, tak mi to nevadí.“

Ze zadního sedadla jsem vytáhl jednu jedinou sportovní tašku Adidas, kterou jsem měl od jedenácté třídy, celou opotřebenou aošoupanou. Byla plná oblečení– pochopitelně letního– anezbytných hygienických potřeb. Žádný peelingový krém ani gel na vlasy. Vlhčené ubrousky jsem si vzal, to přiznávám. Jsou totiž jednou znejuniverzálnějších věcí na výlet.

„Prostě rád vypadám dobře, tak mě třeba zab,“ ohradil jsem se, ikdyž jsem ve skutečnosti nevypadal moc ksvětu.

Otočil jsem se. Stone se usmíval od ucha kuchu, ale jakmile spatřil můj výraz, jeho úsměv rázem ochabl. Stonea jste jen tak neoblafli.

Bylo naprosto zjevné, že jsem mimo, aještě zjevnější, že si toho Stone všiml.

„Co je stebou, Grady?“ zeptal se. „Vypadáš, jako bys tejden nespal. Aseš celej pohublej, kámo. Ty něco hulíš nebo co?“

Chytil jsem se za koutky úst aroztáhl je. „Ááááá,“ zapitvořil jsem se. „Vidíš? Pořád mám všechny zuby.“

„Sice trochu špinavý, ale asi máš pravdu,“ přisvědčil Stone. Jemně jsem ho praštil do ramene aon předstíral, že ho to bolí. „Tak ty budeš mlátit mrzáka? Vždycky jsem věděl, že seš kokot, ale tohle? Tohle je něco úplně jinýho, Grady.“

„Jdi se bodnout,“ nedal jsem se. „Už dorazil Jo?“

„Néé, ještě ne. Víš přece, jak to má sženou adětma. Musej se rozloučit vkaždičký místnosti, co maj vdomě, apřed odjezdem si dát nejmíň sto pus, měkkejš jeden zasranej.“

Uchichtl jsem se.

Zamířili jsme kchatě. Vypadala přesně tak, jak jsem si ji pamatoval. Byla celá ztmavého dřeva, hotová noční můra hasičů, ale díky dřevu měla jakýsi retro nádech, který jsem vždycky miloval. Za verandou byly červené dveře, kryté zvětralou zelenou stříškou, azmístnosti na pravé straně domu se knebi tyčil kamenný komín. Přes stromy za chatou se až sem třpytila vodní nádrž, která jako by vůbec nepatřila do Ohia.

Jezero Prism Lake.

Pár kroků od chaty vedly schody dolů na pláž. Zasáhla mě nostalgická vlna vzrušení. Chtělo se mi všeho nechat, seběhnout na písek, vysvléct se do spodního prádla askočit do vody. Třeba mě jezero očistí aosvobodí od černých myšlenek na minulost.

Kéž bych to byl udělal. Za pár dní se totiž celé jezero mělo proměnit vjeden veliký kus ledu.

Najednou se za námi ozvalo křupání štěrku. Stone zrovna mluvil osvém posledním výletě do zámoří. Zčásti obchod, především zážitky, jak řekl. Poslouchal jsem ho tak napůl, když mě zpředstav obroucích, které Stone jedl vČíně, vytrhlo zatroubení Jonasova klaksonu.

Jonas úplně zářil azreproduktorů jeho auta tepala hudba. Svůj dvoudveřový nissan, tolik odlišný od minivanu, vněmž vozil Mirandu advojčata, zaparkoval vedle mé otlučené hondy.

„No konečně!“ zahulákal Stone. Jonas na něj místo odpovědi vystrčil ne jeden, ale oba prostředníčky. Položil jsem tašku na jedno zhoupacích křesel na verandě aspolu se Stonem se vydal po rampě za Jonasem.

Následovala řada přátelských objetí anáš tajný pozdrav, který vlastně nebyl až tak tajným, jako spíše starým rituálem, který nikdy neskonal. Stone ho odkoukal od hráčů basketbalu, kteří ho používali jako součást rozehřátí před zápasem. Střídavě jsme si plácli pravou alevou rukou, načež jsme si nataženou dlaní přejeli přes krk anaznačili gesto ve stylu podříznu tě. Možná trochu děsivé, ale nám se vždycky zdálo děsně cool.

„Kde jsou piva?“ zeptal se Jonas. „Jsem úplně vyprahlej.“ Přejel si rukou po rozčepýřených hnědých vlasech. Na službě varmádě ho nejvíc štvalo, že všechny stříhali na ježka. Jen co zarmády vyvázl, nechal si narůst pořádnou hřívu.

„Pivo zní dobře,“ podotkl jsem.

Za ty tři hodiny, než jsem sem dojel, se hodně zatáhlo, ale slunce pálilo ipřes mraky. Cítil jsem, jak se moje bledá poustevnická kůže opéká. Nevadilo mi to, potřeboval jsem se trochu přiopálit. Kdybyste mě tenkrát viděli, řekli byste, že mě přivezli rovnou zpitevního stolu.

„Jsou vlednici, pitomče,“ odpověděl Stone. „Myslíš, že bych je vtom vedru nechal venku?“

„Tak si je sežer,“ opáčil Jonas ase sportovní taškou přes rameno vykročil kchatě.

Jonas byl chlap jako hora. Měřil skoro dva metry avážil sto kilo. Byl samý sval, což nikoho nepřekvapilo vzhledem ktomu, kolik času trávil od mládí vposilovně ana fotbalovém hřišti. Kamerickému fotbalu ho asi ve čtvrté třídě přivedl strýc aJonas pak hrál ina střední. Kdyby chtěl apřálo mu štěstí, mohl hrát klidně za nějakou menší univerzitu, možná iprofesionálně. Někdy kolem maturity toho ale měl dost. Ikdyž už teď nepracoval unámořnictva anemusel tak makat, stejně chodil pětkrát týdně do posilovny, těsně před rozedněním, než se probudí dvojčata. Stoneovi se ho ještě dnes podařilo vždycky něčím dostat. Vžertu říkal, že je vždy ozbrojen… má své berle.

To já nikdy nebyl ranní ptáče. Než se stala ta strašná věc, bral jsem na stanici noční směny ana takový režim si tělo jen tak nezvykne.

„Takže,“ ozval se Stone, „co chcete dneska dělat? Zaházíme si? Půjčíme si člun? Aco grilovačka?“

„Aco takhle všecko dohromady?“ navrhl Jonas.

Podíval jsem se na něj asnáznakem úsměvu přikývl. „No jo, to je nápad!“

„Až na to,“ podotkl Stone, „že na první bod programu se můžeme rovnou vysrat.“

„Jak ty nás znáš,“ řekl Jonas.

„Kéž by ne,“ opáčil Stone.

Všichni jsme se rozesmáli. Ten příjemný zvuk se vletním vánku nesl až kjezeru. Poprvé za hodně dlouhou dobu jsem se cítil lépe… skoro normálně. Začínala mi dovolená snejlepšími přáteli, daleko od dnes již prázdného pozemku na rohu Swan Drive, kde zahynul ten chlapec. Daleko od harlingtonského hřbitova, kde ho pochovali.

Škoda, že ten příjemný pocit měl brzy skončit.

❄

„Máš pravdu,“ řekl jsem.

„Ne, jen mám otevřenou mysl.“

❄

❄

❄

❄

❄