UMĚNÍ

VÁLKY

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Václav Valtr, 2023

Cover and Illustrations © Darek Šušor, 2023

© DOBROVSKÝ s. r. o., 2023

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-3404-7 (ePub)

ISBN 978-80-277-3405-4 (mobi)

Sun-c’

UMĚNÍ

VÁLKY

přeložil

Václav Valtr

Předmluva

Spis Válečné předpisy pana Suna, tedy Sun-c’ ping-fa 孫子兵法, je zřejmě nejznámějším, nejcitovanějším anejpřekládanějším staročínským dílem zoblasti vojenské taktiky astrategie. Pod názvem Umění válečné (přejatým zanglického Art of War) byl opakovaně představen včeském jazyce (byť povětšinou vpřekladu zangličtiny) apřeložen do řady světových jazyků. Text, tradičně připisovaný vojenskému stratégovi Sun Wuovi 孫吳 (544př. n. l.– 496př. n. l.) zobdobí dynastie Východní Čou (770př. n. l.– 221př. n. l.), patřil do okruhu textů ovojenské strategii, anejen vČíně náležel po dlouhá staletí ke klasickému kánonu vojenské literatury.

Kniha poskytuje ve třinácti kapitolách ucelený pohled na způsob vedení války– od plánování azvažování sil přes otázky zásobování aproblematiku terénu, jakož iotázky spjaté spolitickou strategií, až po praktické rady ohledně konkrétního rozložení sil vdaném terénu či užití špehů. Svým jazykem je evidentně spjata stextovou produkcí období Válčících států (476př. n. l.– 221př. n. l.), aačkoliv jde odílo vojenské, nezapře jisté vazby na tzv. filosofické texty daného období.

Předpokládaným autorem knihy je Sun Wu či Sun-c’, tedy pan Sun, služebník krále Che-lü zWu 闔閭 vobdobí Letopisů (Čchun-čchiou 春秋 － první období dynastie Východní Čou, tradičně datované 770př. n. l.– 476př. n. l.). Vzhledem ke stylu ajazyku knihy zaznívaly vprůběhu dějin opakovaně námitky, že není tak stará aže pochází až zobdobí následujícího, tedy zobdobí Válčících států. Tyto hlasy se začaly objevovat již od 12.století avsoučasnosti se obecně předpokládá, že tento text je produktem období Válčících států, nejspíše z5.století př. n. l. Spojení význačného spisu snějakou konkrétní historickou postavou bylo poměrně běžnou praxí aořadě čínských spisů zdaného období můžeme odůvodněně předpokládat, že je autoři, jejichž jménem se honosí, nesepsali (jako vpřípadě knih Meng-c’, Čuang-c’, Kuan-c’ adalších) nebo máme pochybnosti, zdali vůbec existovali (případ knihy Lao-c’, známé též jako Tao-te ťing). Jméno však propůjčovalo knize jistou autoritu, aikdyž můžeme súspěchem pochybovat oSun Wuově autorství, jeho osoba je stímto dílem nedílně spjatá.

Knihy ovojenské kategorii se vkánonu tradičně řadí do oddílu c’-pu 子部, který sdružoval především korpus, který byl později jezuitskými misionáři označován jako „filosofická literatura“. Ačkoliv je zde jistá příbuznost sněkterými filosofickými problémy vnaší tradici, celý oddíl (ve kterém najdeme všechny výše zmiňované knihy připisované různým „mistrům“) měl mnohem širší záběr témat. Tato takzvaná „literatura mistrů“ pokrývala celou řadu témat jako kosmologie, politická věda, ekonomika, sebekultivace, zemědělství, logika, kalendáře aprávě také vojenská strategie. Vobdobí před 3.stoletím n. l. se tyto vojenské knihy vkatalozích císařské knihovny tradičně řadily do oddělené kategorie, ale po zbytek čínských dějin byly řazeny do stejného oddílu jako výše zmíněné knihy.

Vojenští experti vkánonu tradičního čínského písemnictví vystupovali po boku dalších tzv. škol, jako jsou např. konfuciáni, taoisté, legisté adalší. Historicita těchto škol je dnes již poměrně odůvodněně zpochybněna. Důkazy, že by vobdobí Válčících států existovaly organizované školy suceleným myšlenkovým systémem ahierarchickou organizací, máme pouze oškole žu-če 儒者 (později pojmenované konfuciáni) amo-če 墨者 (stoupenci učence Mo Tiho). Ostatní „školy“, jako jsou legisté, sofisté, logici či právě vojenští stratégové, snejvyšší pravděpodobností sdružovala spíše společná témata, okterých jejich stoupenci psali, nežli nějaká organizace či přiznaná návaznost. Samotné termíny pro školy se objevují (krom dvou výše zmíněných) až za dynastie Chan (202př. n. l.– 220n. l.), kdy se ojednotlivých „školách“ hovoří jako oťia 家, což bychom mohli chápat jako „odborníci“. Ve slavné Knize vrchních písařů (Tchaj-š’-kung šu太史公書, též známé jako Zápisky historikovy Š’-ťi史記) se tak hovoří ospecialistech na právo, specialistech na pojmenování nebo specialistech na tao 道 (tedy na správný způsob vlády) spíše nežli olegistech, sofistech či taoistech.

Ačkoliv tedy vojenští experti nebyli nutně samostatnou filosofickou školou, jejich existence ačinnost vobdobí Válčících států je nepopiratelná apro místní vládce byla pravděpodobně inedocenitelná. Toto krvavé období čínských dějin se vyznačovalo více než dvě stě let trvajícími konflikty, kdy se jednotlivé státy snažily zefektivnit svou legislativu, infrastrukturu apochopitelně také armádu, aby to nakonec byly ony, kdo sjednotí celou Čínu.

Autenticitu textu, který dnes máme vrukou, potvrdil význačný archeologický nález zroku 1972, kdy byly na nalezišti Jin-čchüe-šan 銀雀山 vprovincii Šan-tung nalezeny dva texty datované mezi roky 134př. n. l. a118př. n. l. Jedním znich byl po většinu čínských dějin ztracený text Sun Pin ping-fa 孫臏兵法, tedy Válečné předpisy Sun Pinovy, který je připisován Sun Pinovi, pravděpodobnému potomkovi Sun Wua. Tento text se na mnoha místech knašemu spisu odkazuje akomentuje jej. Druhý nález je samotný dotčený spis, jehož součástí bylo krom 13kapitol, jež sdílí (pochopitelně sjistými variacemi) spředanou verzí textu, iněkolik dalších apokryfních kapitol připisovaných Sun Wuovi.

Václav Valtr

září 2022