© Carlsen Verlag, Hamburg 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Iva Zündorf, 2021

Cover © Fréderic Bertrand, 2021

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2021

www.nasenakladatelstvi.cz

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-1780-4 (ePub)

ISBN 978-80-277-1781-1 (mobi)

OBSAH

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Můj velký dík patří Brianovi −

za jeho nápad s jednorožcem

A ZAČÍNÁME!

Dva dny před tím, než to všechno začalo…

Terka měla v náručí velkého plyšového jednorožce. Nemo si od ní vzal vodítko a šli spolu vyvenčit pejska.

„Náš Gustík je úplně bez problémů,“ vysvětlovala maminka. „Je možná jen trochu neposedný, ale vždyť je to ještě štěně.“

„V pohodě,“ zazubil se Nemo sebejistě a zamířil na psí plácek. Tam odepnul karabinku.

„Nee!“ vykřikla Terka. Ale už bylo pozdě. Divoký Jack Russell teriér vyskočil, chňapl Terčina jednorožce a pelášil se svou kořistí pryč.

„Prosím tě, promiň,“ koktal Nemo, „to jsem nevěděl…“

„Nic se neděje,“ uklidňoval ho Terčin tatínek. „Gustík se zase vrátí. Ale ten týden, co ho budeš hlídat, ho raději z vodítka nepouštěj.“

Nemo horlivě přikyvoval. Všichni začali Gustíka volat a hledat, ale trvalo skoro čtvrt hodiny, než teriér konečně vyběhl z křoví. Bez jednorožce.

Terka se rozbrečela. „Styď se, Gustíku! Nejsi hodný!“ zlobila se na psa. „Ztratil jsi mi plyšáka!“

„Nemo ti ho určitě najde,“ slíbila jí maminka a významně kývala na Nema, „že ano?“

Nemo si tím nebyl tak jistý. Co když ten jednorožec zase přijde poštou?

Zloděj si spokojeně oddechl. Zprvu se mu totiž zdálo, že má Terka plyšového jednorožce mnohem raději než svého pejska.

Když jednorožce pokládal do krabice, tekly mu po tváři černé slzy. Když na balík čmáral adresu:

NIKOMU!

DO HÁJE

AŽ ÚPLNĚ NA KONEC SVĚTA,

škodolibě se zachechtal.

Kapitola 1

PŘEKVAPENÍ!

Nemo vybíhal schody nahoru po dvou. Nemohl se dočkat, až Bédovi ukáže to překvapení! Nečekal na Otku a rychle proletěl kolem Bédovy maminky, která jen přidržela dveře od bytu a beze slova ukázala do kuchyně.

Nemo vběhl dovnitř a celý rozradostněný se vrhl na svého kamaráda, který právě posypával pracovní desku cukrem.

„Nazdar chlape!“

„Ahoj Nemo!“ Na Bédově pihovatém obličeji se mihl úsměv. „To jsem rád, že tě zase vidím!“

Když se objali a poplácali po ramenou, z Bédy se zvedl oblak cukru.

V tu chvíli teprve dorazila Otka. Celá zadýchaná dosedla na kuchyňskou židli, opřela si kolena o stůl a způsobně pozdravila Bédovu babičku. Nemo starou paní ve své zbrklosti úplně přehlédl a teprve teď zjistil, že sedí u stolu a něco šije.

„Tak co, jak ses měl na kurzu přežití v přírodě?“ zajímala se Otka.

„No, jak asi?“ obrátil Béda oči v sloup. Z ledničky přinesl mísu na pečení a vyklopil její třaslavý obsah na pracovní desku. „Museli jsme spát ve stanu, každý večer dělat táborák a taky se pořád prohlížet, jestli jsme nechytili klíště. Jednou jsme dokonce jedli luční kobylky, a když bylo venku dvanáct stupňů, plavali jsme v horském jezeře.“

„Tak to je hustý!“ zubil se Nemo.

„Hustý? No to nevím.“ Béda vzal do ruky velký nůž a začal krájet sladkou hmotu na kostky. „Zdálo se mi to spíš dost náročné. Ale zase určitě ne tolik jako naše poslední dobrodružství s Drakem.“

„S Drako-mí-rou,“ opravila ho Otka.

„Správně.“ Nemo se usmál. Vždyť se nakonec ukázalo, že drak Drako, který plival oheň, je vlastně holka. Drakomíra pak snesla vajíčka a z těch se vyklubali malí dráčci! Tři roztomilá dračí miminka, která se proměnila v plyšové hračky, jakmile je vzali do náruče a objali. A přesně stejně to bylo i s jejich dračí maminkou. Vlastně s každou hračkou, která doposud obživla. Ale teď! Nemo měl konečně něco, co zůstane živé napořád…

„Půjdeš s námi do parku?“ zeptal se Bédy.„Musíme ti něco ukázat.“

„Cifix!“ rozčílila se Bédova babička. „Ten starý krám mě připraví o poslední nervy!“ Vztekle vytáhla zkrabacenou látku z šicího stroje a ukousla nit. „Podívejte se, jak to vypadá!“

„Proč? Vždyť je to hezké!“ Otka si prohlížela hotový plátěný sáček, na který Bédova babička ozdobným stehem vyšila Maršpytlík. Odpočítala deset maršmelounů a pak sladké pěnové kostky hezky poskládala do sáčku. Jejich Maršpytlíky se staly v suchopárském kině úplným hitem – nedělaly hluk ani nezaváněly – a taky jim třem pěkně zvedly kapesné.

„Já si to taky myslím,“ přidal se k Otce Nemo. Vždycky obdivoval, jak je Bédova babička šikovná. Každý rok jim šila bezvadné masky na karneval. Posledně byl z Bédy skvělý Zorro Mstitel, zatímco Nemo si musel vyrobit masku robota z prázdných krabic z obchodu sám. Při soutěži o to, kdo spořádá víc čokoládových indiánků, to bylo dost nepraktické.

„Tak co?“ Nemo si netrpělivě strčil do pusy bonbón. „Jdeš s námi, nebo ne?“

„Nee.“ Béda zavrtěl hlavou. „Mám toho ještě hodně. Musím vybalit batoh, dát vysušit stan a taky dodělat tady ty maršmelouny. Z kina Gala už volali – čekají na další várku. Myslel jsem, že mi pomůžete.“

„Spíš později,“ kroutil se Nemo. „Nejprve ti chci něco ukázat.“

Béda samým leknutím vytřeštil oči. „Co?“

„Překvapení!“ pousmál se Nemo tajuplně.

„Šmankote!“

„Bez obav,“ zkoušela Bédu uklidnit Otka. „Tentokrát výjimečně nejde o žádný balíček. Má to kožich, umí to panáčkovat a kouše to. Úplně všechno.“

Béda zbledl.

„Yetti?“ řekl šeptem, aby to babička neslyšela.

„Ne.“ Nemo se rozhodl, že už svého kamaráda nebude dál napínat. „Je to… pes!“

„Pes?“ Bédův úlek se okamžitě proměnil v naprosté nadšení. „Kde ho máš?“

„Dole před domem. Gustík hned všechno ožužlá, nechtěli jsme ho brát nahoru.“

„Jdeme!“ Béda si strhl zástěru, zmačkal ji do kuličky a přesnou trefou ji odpálil na kredenc.

„Ale vždyť jsi chtěl ještě…,“ ukázala babička na rozdělané maršmelouny. Ale děti už byly z kuchyně venku.

Kapitola 2

KLÍDEK?

„Můžu?“

„Jasně!“ Nemo předal Bédovi obřadně vodítko. „Ale drž ho pořádně! Gustík rád utíká!“

„Myslíš, že neumím ani vyvenčit psa?“ zatvářil se Béda uraženě. Vtom ale malý Jack Russell teriér vyrazil. Béda zavrávoral adlouhými skoky se pustil za ním. Otka se hihňala. Vypadalo to totiž, jako by Gustík venčil Bédu– ane naopak.

„Ale jedno vážně nechápu…,“ přiběhl zpátky udýchaný Béda. „Vaši ti přece psa nechtěli dovolit. Jak to, že tak najednou změnili názor?“

„Ale Gustík není můj,“ vysvětloval Nemo. „Dal jsem si do Suchopárského posla inzerát na hlídání avenčení psů. Naši říkali, že bych si to měl nejdřív vyzkoušet.“

Béda se pohoršeně ušklíbl. „To je ale dost průhledný rodičovský trik. Teď jenom doufají, že tě to za týden omrzí.“

„Já jim ale dokážu pravý opak!“

Nemo si vzal zpátky vodítko asklonil se keGustíkovi. Láskyplně pejska poplácal po zádech aten mu na oplátku oslintal ruku. „Se psem se člověk nikdy nenudí.“

Otka si tím tak jistá nebyla. Nudila se už teď! „Brr. Co dneska podnikneme?“ zeptala se snetrpělivostí vhlase.

„Co?“ Nemo aBéda se na ni nechápavě podívali. „Budeme přece venčit psa!“

„Celý den?“ Otka hlasitě vzdychla. „Procházky jsou příšerná otrava! Ať už se psem, nebo bez něj.“

Ale Nemo sBédou na to zjevně měli jiný názor. Rozjařeně běhali po parku aGustík vedle nich rozpustile skákal.

Nemo zvedl ze země klacík apobídl Gustíka, aby vyskočil ještě výš. Pejsek kňučel radostí aBéda nadšeně tleskal.

Otka šla pomalu za nimi azase si povzdechla. Radši se porozhlédnu trochu po okolí, pomyslela si.

Vparku bylo dneska živo. Byla neděle aobyvatelé Horního Suchopáru si užívali hezkého počasí. Konečně zase jednou žádné vedro, náhlá tma, slizký déšť nebo sníh– to se musí pořádně využít!

Na veliké louce si lidé házeli frisbee, někteří leželi jen tak vtrávě aopalovali se. Kousek od nich Otku zaujaly tři velké slunečníky skulatými pultíky. Za nimi stáli paní ředitelka Hůlková, Franta Paclík astarosta Bílý.

„Podívejte se!“ obrátila se Otka kchlapcům. „Tam je volební mítink kandidátů na nového starostu. Volby jsou už příští týden. Pojďme se tam podívat.“

Ale chlapci ji vůbec neposlouchali.

„Acopak to tady mám?“ Nemo sáhl do kapsy pro psí pamlsek. Držel ho vtakové výšce, že si pro něj Gustík musel vyskočit.

„No, chtěl bys dobrůtku? Tak, pěkně popros– no vidíš, jsi pašák!“

Otka si zase povzdechla. Takové pozdvižení kvůli psovi! Už toho měla pomalu dost. Poodešla kousek stranou, akdyž si Nemo aBéda dál hráli se psem, zamířila ke třem kandidátům na starostu.

„Se mnou jako starostkou bude Horní Suchopár hezčí!“ vřeštěla ředitelka Hůlková do megafonu, ikdyž většina posluchačů stála přímo před ní. „Zaručuji vám více záhonů, více zeleně, více vůně květin. Postarám se ozvelebení městského parku adám opravit zchátralé dětské hřiště. To už se mělo udělat dávno!“

Otka se pozorně rozhlédla: opravdu, pískoviště bylo zarostlé plevelem, barva na prolézačkách se loupala ahoupačka smutně visela na jednom řetízku.

Volební kampaň současného starosty při takovém pohledu působila jako naprostý výsměch. Aby všechno zůstalo tak, jak je! sliboval nápis na balóncích, které starosta Bílý rozdával. Jeden znich mu uletěl azachytil se vrozložité koruně dubu. To nahrálo na smeč Frantovi Paclíkovi, který kritizoval stále větší množství plastového odpadu. „Kdo má víc odpadu, musí si připlatit!“ volal pošťák na dvě děti, které se uněj zastavily. „Kromě toho požaduji, aby střed města zůstal bez aut, místo nich aby stála na každém rohu sdílená jízdní kola, adeštníky zdarma!“

„Azčeho pak budu žít?“ nakrčil nedůvěřivě čelo obtloustlý pán.

Otka se zamračila. Jakub Straka, majitel místní továrny na kola, měl tolik peněz, že by musel žít třikrát, než by je všechny utratil. Auž vůbec nevypadal jako ten, koho trápí nouze.

Otku žádný zvolebních slibů nepřesvědčil, raději se proto vrátila zpátky ke klukům. „Půjdeme si ke stánku koupit něco kpití? Mám strašnou žízeň.“

„Já mám pití ssebou.“ Nemo se znaveně svalil na lavičku avytáhl zbatohu tři láhve limonády. „Kdo chce?“

„Já!“ Béda si sedl kněmu avzal do ruky jednu zláhví. Zvědavě si prohlížel nálepku: Blub blub Bublináda… „Ta je prošlá?“

„To teda není!“ ohradil se rozhořčeně Nemo, ikdyž Bédova otázka nebyla tak úplně od věci. Zjejich malého supermarketu Nemo nosil kamarádům docela často dobroty, kterým právě prošlo datum. „Ale musí se rychle spotřebovat,“ připustil.

Nemo zapřel hrdlo láhve ookraj lavičky abouchl do víčka, až odskočilo. „Bublináda je nová značka. Dají se sní báječně dělat bubliny. Ale moc dobře na odbyt nejde, nikdo ji moc nekupuje.“ Podal otevřenou limonádu Otce.

„Díky.“ Otka si dala pořádný hlt– ale hned jej vyprskla zpátky. Místo spršky limonády jí zpusy vyletěla obrovská bublina. „Brr! Je to strašně sladké.“ Znechuceně si otírala pusu. „Fakt se nedivím, že to nikdo nechce!“

„No, mně to teda chutná… Brrp!“ Béda si říhl avypustil do vzduchu limonádovou bublinu. „Atohle je přece docela legrační!“

„Gustík si to myslí taky!“ Nemo ukázal na malého teriéra, který shlasitým štěkáním chňapal po měňavých bublinkách asnažil se je chytit.

„Chytrý pejsek!“ chválil ho Béda. „Naučíme ho aportovat?“

„Radši ne.“ Nemo škrábal Gustíka za uchem. „Nesmím ho pouštět zvodítka. Vždycky něco popadne aněkam stím uteče.“

Otku zrovna něco napadlo: „Nepodíváme se po tom jednorožci?“

„Jednorožci?“ Bédovi splnou pusou Bublinády málem zaskočilo.

„Ty jsi mu nic neřekl?“ Otka vrhla na Nema udivený pohled.

„Akdy jsem mu to tak asi měl říct?“ opáčil dotčeně Nemo ahned se bránil: „Vždyť se Béda sotva vrátil.“

„Co mi měl říct?“ chtěl vědět Béda.

„Ale, nic důležitého,“ snažil se to Nemo rychle zamluvit.

„No ale…,“ váhavě pronesla Otka. „Přece jen je tu hračka, která se ztratila.“

Béda se rozkašlal. Tentokrát mu zaskočilo doopravdy. „Jaká hračka?“

„Plyšový jednorožec,“ řekla Otka. „Ztratil se Terce. To je holka, které patří itady ten pes. Lépe řečeno: Gustík jí jednorožce sebral autekl sním do křoví. Když přiběhl zpátky, jednorožec byl pryč.“

„To nemyslíte vážně, že ne?“ Béda se zděšeně podíval na Nema. „Jak to, že si to tak dlouho necháváš pro sebe?“

„Ale ne, možná ho Gustík jenom ztratil,“ zkoušel to Nemo zahrát do ztracena.

„Možná?“ uchechtl se Béda. „Možná mu ho taky někdo sebral! Náš tajemný neznámý, který hračku začaruje, zabalí do krabice apošle AŽ ÚPLNĚ NA KONEC SVĚTA.“

„Doufejme,“ tiše procedila Otka.

„Cože!?!“ Bédovi zaskočilo.

„To by bylo přece super!“ Otce se rozsvítily oči. „Jen si to představte: živý jednorožec– vždyť to je naprosto úžasné, to je sen!“

„Senzace!“ pleskla si Otka pěstí do dlaně.