© Carlsen Verlag, Hamburg 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Iva Zündorf, 2023

Cover © Fréderic Bertrand, 2023

© DOBROVSKÝ s. r. o., 2023

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-3575-4 (ePub)

ISBN 978-80-277-3576-1 (mobi)

Ilustrace Fréderic Bertrand

překlad Iva Zündorf

A ZAČÍNÁME!

Dva dny předtím, než to všechno začalo…

Mikimu pořádně kručelo v břiše, když si šel onoho dne lehnout. U večeře toho moc nesnědl, protože ještě pořád necítil pusu. Dr. Rýdlo mu ráno píchl do dásně injekci a pustil se do vrtání. Miki si povzdechl. Musel rodičům slíbit, že ty lepkavé bonbóny už nevezme do pusy. Přitom věděl, že svůj slib nemůže dodržet. Pořád mu totiž chyběla jedna figurka. Zrovna královna! Všechny ostatní už si poctivě odcucal. Miki se s hrdostí zadíval na svou sbírku vinylových minifigurek, které měl pečlivě srovnané ve sběratelské skříňce s přihrádkami. Konečně. Ten hloupý úbytek gravitace před pár dny mu všechny figurky zpřeházel.

Oči se mu zavřely únavou.

Když se ráno zase probudil, příšerně se lekl. Přihrádky zely prázdnotou.

Všechny Maipu figurky… prostě byly pryč!

Zloděj se spokojeně smál, ale zároveň se mu v hloubi duše rozléval hluboký smutek. Mikiho bolest byla i jeho bolestí. Škodolibá radost a sebelítost mu vehnaly slzy do očí. Černé kapky padaly na barevné figurky v balíčku. Brzy určitě ožijí a postarají se ve městě o pořádný zmatek!

Zloděj se úplně zajíkal smíchy, když zavíral krabici a čmáral na víko stejnou adresu jako vždycky:

NIKOMU!

DO HÁJE

AŽ ÚPLNĚ NA KONEC SVĚTA

Kapitola 1

BÍLÝ PLÁŠŤ A KÁROVANÁ SUKNĚ

„Vždyť vypadám příšerně, jako minidoktor a maxitrouba v jednom,“ nadával Nemo, když mu maminka zapínala naškrobený bílý plášť. Ale nebylo to nic platné. Maminka trvala na tom, že v supermarketu musí nosit pracovní oblečení, aby si neničil věci do školy. K tomu všemu ještě měl na horní kapse připnutou visačku Obsluhuje vás: p. Pinkovský. Kdyby to tak viděla Otka! bručel si Nemo pod fousy. Raději se pustil do práce. Mezi sýry vylovil balíček vatových tyčinek a do regálu s drogerií vrátil několik šampónů.

Podíval se kolem a hluboce si povzdechl. Podlaha byla doslova posetá zbožím – potraviny, drogistické i papírenské zboží – všechno dohromady. Nemo musel jít za rodiči do supermarketu hned po obědě, aby jim pomohl s úklidem. Už třetí den ukládali do regálu věci, které z nich ve stavu beztíže vylétly ven. Maminka sbírala zboží ze země a třídila je do košů. Tatínek odnášel koše do uliček a Nemo pak všechny věci ukládal do regálů. Neskutečně otupující a nudná práce. Přitom si s Bédou chtěli odpoledne trochu začutat. Vypadalo to na poslední hezký podzimní den.

Nemo naskládal pár sáčků maršmelounů do stojanu se sladkostmi a horečně přemýšlel, jaká výmluva by mu pomohla dostat se ven.

Musím ještě napsat slohové cvičení.

Bolí mě zub.

Něco jsem zapomněl ve škole.

Najednou se otevřely posuvné dveře u vchodu a do supermarketu vešel pružným krokem Michal Mráček. Nemovi se okamžitě zlepšila nálada.

Moderátor z TV Kabel-A byl jeho velký vzor. Michal nejenže dobře vypadal, byl také skvělý sportovec a pro vtipný komentář nikdy nešel daleko.

„Ale copak, vždyť to tu vypadá jako u mě v pokojíčku,“ vtipkoval moderátor a po špičkách hopsal k regálu s pudinkovým práškem. „Kdo nebude uklízet, ten po večeři nedostane sladkou tečku!“ Pátravým pohledem přejel podlahu. „Kde tu máte oddělení papírnictví?“

Nemo se zasmál a pomohl mu najít rolku s lepicí páskou a gumu na gumování. Michal si obě věci mistrně nadhodil a špičkou nohy je poslal do nákupního košíku. Ležérně k nim z pěti metrů přihodil dvě tabulky čokolády a sáček s kuličkami pepře.

„Pepř – trefa!“ hlaholil vesele.

Nemo se smál. Jednou by chtěl být takový jako Michal. Rychle se rozběhl k pokladně, aby ho sám obsloužil. Při načítání zboží si tak bude moct se svým idolem chvilku povídat.

„Kdyby nebylo vás a vaší zábavné předpovědi počasí, nebylo by v našem městě vůbec nic zajímavého.“

„Ale no tak, je tu přece váš supermarket,“ vrátil mu poklonu Michal. „To je přece místo, kde se potkává lepší společnost.“ Potutelně se usmál a kývl směrem k paní Spěvákové, která si zrovna zkoušela nějakou vůni, a ke kadeřníkovi panu Tálskému, který se marně pokoušel nacpat do automatu na vratné sklo láhev od sektu.

Nemo vyprskl. „Jestli je v nějakém městě tím nejzábavnějším místem supermarket, tak se tam vážně nic moc neděje.“

„Jak to, že se u nás nic neděje?“ vstoupil do rozhovoru Bédův tatínek, který sem přišel vyvěsit plakát. „Vezmi si jen náš akční běh!“

„Akční běh?“ Nemo svraštil čelo.

Pan Kuchařík znejistěl. „Béda ti o něm ještě neřekl?“

„Ne, co to bude?“

„Takový přespolní běh s různými stanovišti,“ vysvětloval Bédův tatínek a začal jednotlivá stanoviště vypočítávat s takovým nadšením, jako by mluvil o skvěle sestaveném menu: „Start bude na náměstí, volně poběžíme do Suchopárského lesa, dál podél lesní stezky zdraví, přes lezecký park a mokřady až k hradu, potom do krápníkové jeskyně a průrvou ve skále zase ven. Pak zpátky dolů, podél břehu až k benzínové pumpě a tam musí závodníci přeplavat jezero. Nakonec se sejdeme všichni znovu na náměstí – tam postavíme dřevěnou stěnu a hořící překážku, přes kterou se bude skákat.“

„To zní dobře!“ V Nemovi se probudila touha po dobrodružství. Ani ho neudivilo, že mu takovou akci Béda zamlčel. Jeho nejlepší kamarád outdoorové aktivity přímo nesnášel. Mnohem raději byl doma a pekl s babičkou buchty.

„Budou tam i úkoly pro chytré hlavy,“ prozradil Bédův tatínek a poklepal si na čelo. „Například se bude muset rozeznat co nejvíc druhů zeleniny. Jde koneckonců o zdraví a kondici.“

Nemo se nenápadně podíval na ceduli u pokladny, na které byly všechny druhy zeleniny. Díky práci v supermarketu sice věděl, jak která zelenina vypadá, ale u většiny druhů znal jen čísla, která měl naťukat do pokladny: světle zelená šišatá hlíza byla 17, načervenalá brambora 32, divně vypadající kořen 10 a podlouhlý nazelenalý salát měl číslo 2.

Ale jak se všechna ta zelenina vlastně jmenuje? To bude muset ještě nacvičit!

Nemo slíbil panu Kuchaříkovi, že se v každém případě akce zúčastní, zvlášť když Michal Mráček oznámil, že se přijde podívat s celým televizním štábem.

„Pokud nám bude přát počasí,“ dodal a rozloučil se.

Sotva oba muži odešli, Nemo se opřel o regál a začal snít o svém velkém vítězství. Už se viděl, jak celý od bláta stojí uřícený na stupni vítězů s pohárem v ruce a dělá s Michalem interview pro jeho sportovní předpověď počasí.

A tím se taky všechno změní!

Protože od onoho večera, kdy se spolu všichni tři dívali na film, se s Otkou nedokázal normálně bavit. A to všechno proto, že se Otka na gauči uvelebila vedle něj a Béda si neodpustil poznámku: „Status: zapípovaný!“ Od té doby Nemo před Otkou nervózně rudl a sebevědomí měl na nule, stejně jako tehdy na začátku. Jakmile však získá vítězný pohár, jeho sebevědomí se mu určitě vrátí. Otka ho zahrne obdivem, a když mu bude gratulovat, padne mu kolem krku.

„Á, tady ses zašil!“ vytrhl Nema z myšlenek známý hlas. Nemo mžoural očima, jako by se zrovna probudil. S rukama v bok před ním stála Otka. Měla na sobě károvanou skotskou sukni a zelenou čepici s velkou střapatou bambulí. A to se ještě zeptala: „Co to máš na sobě?“

„Já?“ zaskřehotal Nemo jako dinosauří mimino. Polilo ho horko a hned mu byla zase zima. Ale než stačil cokoli dodat, Otka už mluvila o něčem jiném. „Představ si, potkali jsme s Bédou paní Komárkovou. Zrovna byla na cestě k vám a měla pro tebe další balíček! Přemluvili jsme ji, aby nám ho dala, a Béda ho vzal domů.“

„Cože?“ Nemo s úžasem zjistil, že jeho bušící srdce dokáže zrychlit ještě víc.

Nový balíček? Vlastně je to super. Ale co když je v něm nějaké monstrum, které by mohlo ohrozit akční běh? To už zase tak super není! Nemův sen o velkém vítězství se začal pomalu rozplývat jako magické bubliny jednorožce Čáryho. Tak to ne!

Balíček bude muset tentokrát pár dnů počkat.

„Co je?“ Otka už netrpělivě přešlapovala. „Půjdeme už? Nebo chceš, aby Béda balíček otevřel sám?“

Nemo najednou znervózněl. Ne proto, že by si myslel, že Béda balík otevře – to by nikdy neudělal, a už vůbec ne sám –, ale co když ho otevře někdo jiný? Koneckonců se to už stalo: Jednou vypustil upíří panenku Vampirii Franta Paclík, v druhém případě balíček s jednorožcem roztrhal Gustík, malý Jack Russell teriér.

Bédovi Nemo naprosto důvěřoval, o jeho sestře už ale přesvědčený nebyl. Antonie si pořád něco objednávala na internetu, protože pak balíčky mohla rozbalovat a hlavně se u toho natáčet na video. To přímo zbožňovala. Není pochyb: Tomu bude muset zabránit, jestli chce, aby ho Otka objala jako vítěze!

„Už jdu!“ Rychle seskočil z rozvrzané kancelářské židle u pokladny a hbitě ze sebe strhl nenáviděný bílý plášť. Přeskočil pokladní pás a hlasitě zavolal na rodiče: „Hned budu zpátky!“

Pan Pinkovský s paní Pinkovskou se za ním jen užasle dívali.

„Ehm…, myslím, že nechal zapnutý sporák,“ zamumlala Otka omluvně. Pak vyrazila za ním.

Kapitola 2

MALÍ, ALE POZOR NA NĚ!

Béda se povaloval na gauči asledoval vtelevizi, jak obrovský mosasaurus požírá bílého žraloka. Už skoro dvě hodiny přepínal programy, až zůstal uGigantů moře. Jeho maminka by ztoho moc velkou radost neměla. Zato babička, která Bédu aAntonii hlídala, když byla maminka vpráci, na čas strávený utelevize ana vhodnost pořadů až tak úzkostlivá nebyla.

Na oplátku Béda mamince neprozradil nic obabiččině zálibě. Odpoledne si vždycky sedla do kuchyně, dala si obrovský kus dortu se šlehačkou, ktomu malé pivo ačetla si Osudy slavných hvězd. Vtom, že se těm slavným akrásným život taky občas nevydaří, viděla něco uklidňujícího. Přitom se jí nevedlo špatně, myslel si Béda, který sní často pekl buchty, vařil, adokonce iháčkoval. Trávili spolu hodně času. Možná iproto chvílemi mluvil jako ona.

„Nazdárek, zlatíčka,“ švitořil, když jeho kamarádi vešli do obýváku. Antonie, která Nemovi aOtce otevřela, zabručela něco jako „ani zvonek neslyší“ azmizela zpátky do svého pokoje. Nemo si oddechl. Balíček se zjevně nedostal do nalakovaných spárů Bédovy sestry. Súlevou se posadil do křesla arozhlížel se.

„Kde je?“

„Co děláš?“ Béda místo odpovědi zavolal na Otku, která rázně zamířila koknu, zparapetu začala sundávat květináče sorchidejemi astavěla je na koberec.

„Otvírám okno, aby mohl kouř ven.“

„Jaký kouř?“ Béda se na ni vyděšeně podíval.

„Ty si chceš zapálit?“

„Blázníš?“ Otka otevřela okno dokořán apohodlně se usadila kNemovi na širokou opěrku křesla.

Nemo okamžitě znervózněl. Ztakové blízkosti mu začalo hučet atepat vuších. Jakoby zvelké dálky slyšel, jak Otka říká: „Myslela jsem, že ten balíček teď otevřeme. Určitě to zase bouchne avíte, že je ztoho pak strašný čmoud. Televizi dáme raději víc nahlas, aby přehlušila tu řachu.“ Sebrala Bédovi ovladač achvilku rejdila prsty po tlačítkách. Pokojem se rozduněla znělka sportovní předpovědi počasí Michala Mráčka.

„Ztište to!“ napomínala je zkuchyně babička.

„Mám jiný návrh.“ Nemo si otřel upocené ruce do kalhot, vzal ovladač aztlumil zvuk. „Co kdybychom balíček otevřeli až po závodech?“

„Nebo vůbec ne,“ okamžitě souhlasil Béda, který nikdy nebyl příznivcem vybuchujících balíčků, otravných monster aextrémního počasí.

„Ehm, počkej…, ojakých závodech to mluvíš, prosím tě?“

„No tak, nedělej, že oničem nevíš.“ Nemo se na kamaráda vyčítavě podíval.

„Tvůj táta byl před chvílí vsupermarketu avšechno mi řekl.“

„Mluvíš otom akčním běhu?“ zeptal se Béda provinile.

„Ojakém akčním běhu?“ chtěla vědět Otka.

„Super běžecký parkur přes Suchopár,“ řekl Nemo. „Organizátorem je Bédův táta. Ale tady přítelíček se rozhodl, že nám všechno zatají.“

„Já nic netajím!“ Béda vzdorovitě objímal polštář. „Jen jsem to téma odložil, protože vžádném případě nechci závodit.“

„Proč ne?“ divila se Otka. „Vždyť ty jsi přece úplně sportovní typ.“ Shihňáním Bédovi připomněla sportovní hry ve škole, na kterých nedávno zabodoval. Náhlý úbytek gravitace ho dovedl kfantastickým výkonům. „Skočil jsi osm metrů třicet do dálky. Avběhu na 800 metrů jsi byl taky nejrychlejší.“

„Dobře, tak si možná rád zasprintuju, ale pokud možno na rovině. Stavět si do dráhy nějaké překážky nedává SMYSL.“ Mával si dlaní před pihovatým obličejem anaznačoval, co si otatínkově akci myslí. „To je fakt úplně na hlavu.“

„Naopak!“ ohradil se Nemo, kterého se to dotklo. „Když jde vživotě všechno jak podle pravítka, tak je to strašná nuda. Já se akčního běhu rozhodně zúčastním! Závodit se ale bude jen za dobrého počasí. Takže balíček prostě otevřeme až po závodech.“

„Aha!“ pochopil Béda aodložil polštář. Napřímil se, jako by spolkl pravítko. „Tak já jsem pro to, abychom ho otevřeli hned.“

„Ale, tak najednou!“ naštvaně odsekl Nemo. „Nikdy jsi žádný balíček otvírat nechtěl. Odkdypak jsi takový hrdina?“

„Aodkdy jsi ty takový zbabělec?“

Vyzývavě se na sebe dívali azočí jim sršel vztek.

„Počasí stejně nebude stát za nic,“ udusila Otka spor hned vzárodku. Ukázala na obrazovku, na které se zrovna objevil Michal Mráček. Moderátor počasí měl na sobě tlustou zimní bundu ana hlavě přilbu. „Zdravím všechny obyvatele Horního Suchopáru! Léto se snámi pomalu loučí, tento týden očekáváme déšť apravděpodobně ikrupobití.“

Zpoza kamery na něj někdo házel kousky ledu, které srámusem dopadaly na Michalovu přilbu.

„Auvajs!“ Michal se přikrčil azajíkal se smíchem. „Nejlépe bude, když se rozhodnete pro sportovní aktivity, při kterých stejně máte mít helmu. Projeďte se na horském kole nebo na skateboardu! Zahrajte si lední hokej nebo ragby. Vhodná bude ijízda na koni nebo šerm.“ Michal měl za opaskem zastrčený pórek, kterým divoce šermoval na všechny strany.

Dvacet tři! Nemo si vzpomněl na číslo upokladny abyl rád, že alespoň pórek zná ipodle jména.

Otka pokrčila rameny. „Když bude počasí tak jako tak špatné, můžeme balíček přece otevřít hned. Co když tam budou důležité stopy, které nás přivedou ktomu, kdo ty hračky krade? Zatím víme jen tolik, že stoprocentně bydlí někde blízko aže je možná ihodný.“

„Hodný!?“ Nemo nevěřil svým uším. „Bere dětem jejich nejmilejší hračky aposílá je Až úplně na konec světa. Aještě unesl pana Horáčka zhračkářství.“

„Ano, ale choval se kněmu jako ke svémupříteli,“ snažila se ho uklidnit Otka. „Ataky hračkářství zamkl, aby se mu nic neztratilo, když měl být pryč.“

„No dobře, přemluvila jsi mě!“ Béda se sehnul avytáhl krabici zpod gauče.

Nemo aOtka se podivili. Balíček vypadal jako stará ošuntělá krabice od bot, ve které se skladují všelijaké tretky atitěrnosti.