© Beth Cowan-Erskine, 2021

The Work was first published in the English language

by Hodder &amp; Stoughton, an Hachette UK Company.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Tereza Rotterová, 2022

Cover © Garry Walton, 2022

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2022

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-3063-6 (ePub)

ISBN 978-80-277-3064-3 (mobi)

Mé matce Terese,

která vždy říkala, že jsem rozená vypravěčka.

Úvod

Loch Down je zámek nedaleko vesnice Inverkillen stojící na břehu jezera Loch Down kdesi ve Skotské vysočině a správní centrum stejnojmenného panství. Pozemky panství protéká řeka Plaid, jež dává vzniknout Plaid Whisky, ale proslavil ji především lov lososů. Je duben někdy kolem roku 1930. Proslýchá se, že se celou zemí šíří jakási tajuplná nemoc. Je vysoce nakažlivá a stovky lidí jí už podlehly, ale byli to povětšinou Angličané, takže nám to zas tak nevadí.

Seznam osob

Rodina Ogilvy-Sinclairových

Hlava rodu

Lady Georgina – hraběnka vdova z Inverkillenu

Její děti

Lord Hamish Inverkillen – devatenáctý hrabě z Inverkillenu, syn lady Georginy, ženatý s lady Victorií

Vážený pán major Cecil Ogilvy-Sinclair – druhorozený syn, vdovec po markýze z Drysdale

Lady Elspeth Comtois – vdaná za Philippeho, markýze de Clairvaux

Její vnoučata

Lord Angus Templeton – dědic titulu hraběte, ženatý s lady Constance

Vážený pán Fergus Ogilvy-Sinclair – zasnoubený s lady Evou Zander-Bitterlingovou

Lady Annabella (Bella) Dunbar-Hamiltonová – vdaná za váženého pána Hugha Dunbar-Hamiltona

Další osoby

Schovanka rodiny – Iris Wynfordová, neznámého původu

Rodinní psi – Grantham, německý krátkosrstý ohař, a Belgravia, černý labrador

Pravnoučata – jeden neurvalý mladík, tři petit Francouzi a tři mrňaví Skoti

Služebnictvo

Majordomus – Hudson

Vrchní hospodyně – paní MacBainová

Komorník – pan Mackay

Komorná – slečna Maxwellová

První lokaj – Ollie

Chůva – slečna Mackenzieová

Šofér – Lockridge

Kuchařka – paní Burnsideová

Hajný – Ross MacBain

Lihovarník – starý MacTavish

Mnoho dalších členů personálu, jež by dalo velkou práci vyjmenovat

Ostatní

Pan Andrew Lawlis – právník

Imogen MacLeodová – jeho asistentka

Reverend Malcolm Douglas – vikář

Inspektor Jarvis – velitel lochdownského policejního sboru

Thomas Kettering – historik umění z Londýna

Duben

Cesta domů zneskutečně nudného plesu se táhla amnožství whisky, jež předchozího večera vypili, jim ranní cestování nijak neulehčovalo. Lady Annabella Dunbar-Hamiltonová, dcera hraběte ahraběnky zInverkillenu, nikoli poprvé přemítala nad tím, proč se vůbec obtěžovali jezdit. MacIntyrský jarní ples byl rodinná tradice, to jistě, ale ona ijejí bratři už si své chotě našli. Dokonce ijejí mladší bratr byl konečně zasnoubený asvatba se měla konat za pouhých pět týdnů.

Další záhadou jí bylo, proč jim připadalo jako dobrý nápad brát ssebou iděti. Těžko si člověk mohl užít ples, když kolem pobíhala mrňata. Ne že by je chůva neuměla obvykle srovnat do latě, ale když je lady Annabella přistihla, jak se schovávají pod stolem spůlnočním občerstvením akradou klobásy, pojala podezření, že si chůva dopomohla khojným zásobám whisky. Neměla pro to samozřejmě žádný důkaz, ale to jí nijak nevadilo. To, že se služebnictvo samo obsloužilo ve chvílích, kdy je nikdo zrodiny nepozoroval zblízka, považovala za obecně přijímanou skutečnost. Neměla by to snimi probrat? Věděla jen to, že nutně potřebuje koupel, než se bude podávat čaj, apak se rozhodne. Kdy už konečně budeme doma? Cestování ji tak unavovalo.

Pak konečně dorazili na místo aBella, jak se jí říkalo, se netečně zadívala na dům, ve kterém strávila celý svůj dosavadní život. Zámek se nacházel na břehu jezera Loch Down abyl domovem klanu Ogilvy-Sinclairových již šest století. Služebnictvo stálo seřazené uvstupního nádvoří, aby je přivítalo.

Bella knim připlula apromluvila neurčitě křadě služebných, aniž by hovořila přímo kněkteré znich. „Chůva se necítí dobře. Zaveď prosím děti do pokoje apak mi vybal kufry.“ Pak zahlédla vrchní hospodyni ařekla: „Paní MacBainová, myslím, že potřebuji vyspravit lem plesových šatů. Čtverylka se nám trochu vymkla zrukou aznáte lorda Neasdena. Zcela zřetelně jsem slyšela, jak se látka trhá. Snad to nebude nic vážného, jsou to nové šaty zEdinburghu.“

Služebné udělaly pukrle ačekaly, až zbytek rodiny projde velkým, kamenným, klenutým průchodem do domu. Teprve potom se odvážily pohnout.

Na služebné se nikdo zrodiny nedíval přímo. Neslušelo se jednat spersonálem domácnosti příliš důvěrně. Ty, kteří se oně osobně starali, pomáhali jim spřevlékáním atak podobně, oslovovali jménem. Ostatní však byli jen zaměnitelnými figurkami. Jako všachu. Maisie, Daisy, nebo tak nějak… Lazy? Bella si nikdy nemohla vzpomenout. Byla dcerou hraběte, nemusela si to pamatovat.

Bella vešla do haly, která tvořila hlavní prostor domu. Tato dlouhá, dvoupatrová místnost vznikla již na počátku 16. století alemovala ji působivá ukázka prastarých zbrojí azbraní patřících rodině. Bella pokračovala nahoru po dubovém schodišti– to vlevo bylo určeno rodině, vpravo hostům– do prvního patra, kde přešla po vyřezávaném dřevěném ochozu, na němž se hrdě skvěl erb rodu Inverkillenů obklopený širokými meči asekerami poražených nepřátel. Osbírku projevilo zájem mnoho muzeí, byl to však strop haly, který lidi uchvacoval nejvíce. Panské sídlo Loch Down se jako jedno zmála sídel ve Skotsku mohlo pyšnit stropem svalenou klenbou zdobeným malbami loveckých výjevů. Údajně byl jejich autorem samotný Holbein, který měl malby zhotovit, když se Jindřich VIII. při jedné sezóně zmínil, že by budovu rád využil jako lovecký zámeček. Vzhledem knevraživosti mezi oběma zeměmi se samozřejmě do Skotska nikdy nevypravil, ale sedmý hrabě zInverkillenu byl tak trochu idiot apřípravami domu na královskou návštěvu, která nikdy nedorazila, se přivedl na pokraj bankrotu. Naštěstí se osmý hrabě rychle oženil sjednou zméně významných dánských princezen, jejíž poněkud sporný původ zotcovy strany kompenzovalo štědré věno. Svatbu zařídila sedmá hraběnka. Vtakových okamžicích bývaly často hrdinkami této rodiny ženy, na zdech však visely jen portréty jejich manželů.

Ne že by se Bella na portréty někdy dívala. Od dětství jimi byla obklopena avnímala je jen jako šmouhy na cestě zjednoho pokoje do druhého. Obrazy, tapisérie, umělecké předměty nahromaděné za stovky let… nač se na ně dívat? Takto přece žijí všichni, nebo snad ne? Přinejmenším tak žili všichni, které znala.

Když Bella došla ke klenutému vstupu do chodby, otočila se. Uviděla, jak služebná adva lokajové zahání děti do zadní části domu; jejich pištivé hlásky se vhale rozléhaly apronikaly jí do už tak bolavé hlavy. Dokázala to být tak hlučná stvoření. Nemohla se dočkat, až se ponoří do koupele.

Pokračovala dál chodbou obloženou tmavým dřevem ke svým pokojům, cestou pokývla na pozdrav matčině komorné ata vystřihla rychlé pukrle. Maxwellová srodinou na ples nikdy nejezdila, což bylo rozhodnutí, kterému nerozuměla ani Bella, ani Maxwellová. Ne že by to však Maxwellové vadilo. Za volný večer byla vděčná, anavíc si mohla ráno přispat. Počkala, než kolem ní lady Bella projde, apak uháněla ke schodišti pro služebnictvo. Doufala, že bude mít možnost sejít po hlavním schodišti, ale teď, když už rodina vcházela do haly, na to nesměla ani pomyslet. Zaplula za dveře potažené zeleným suknem aodcupitala do přízemí. Vyhlédla zpoza skrytých dveří, na okamžik se zastavila, aby nechala projít lorda Inverkillena ajeho syny. Pomyslela si, že lord Inverkillen nevypadá zrovna šťastně.

„Angusi, Fergusi, pojďte se mnou,“ spíše vyštěkl, než že by je požádal. Vykročil kmapovému sálu, aniž by se ohlédl aujistil se, že ho jeho synové slyšeli. Bratři si vyměnili rozpačité pohledy, Angus si hlasitě povzdechl aoba otce následovali. Maxwellová se na prchavý okamžik podivila, co se asi na plese muselo stát, apak svižně prošla halou. Vyklouzla hlavním vchodem apostavila se vedle paní MacBainové. Společně se dívaly, jak pomáhají zautomobilu lady Evě, Fergusově snoubence. Maxwellové připadal celý ten proces příliš obřadní. Lokajové však byli dívkou zcela okouzleni aona toho využívala, kdykoli se jí naskytla příležitost. ZLondýna přijela teprve před několika dny, ale celý čas strávila tím, že si postupně znepřátelila téměř veškeré služebnictvo. Na náročné hosty ina náročné členy rodiny byli zvyklí, ale zdálo se, že se lady Eva domnívá, že to bude ona, kdo se po svatbě stane hraběnkou, atak rozdávala rozkazy na všechny strany. Služebné to zmáhalo. Maxwellová myslela na personál, jejž za sebou lady Eva zanechala vLondýně. Musejí teď vést opoznání tišší životy. Pokradmu se tomu pousmála.

Lady Eva si byla jistá, že ji vzrušení ztoho, když přijede kseřazenému služebnictvu vplném počtu, nikdy neomrzí. Přemýšlela však nad tím, zda učinila správný krok, když se rozhodla přijmout Fergusovu žádost oruku. Kjejí smůle byl Fergus tím mladším ze dvou synů lorda Inverkillena. Náhradník, nikoli dědic, jak poznamenal Evin otec, když se Fergus vyslovil. Aon pro svou dceru chtěl jen toho nejlepšího. Lord Zander-Bitterling byl však především pragmatik. Jeho společnosti dodávaly mořské plody přímo do královského paláce ataké dalším luxusním londýnským podnikům. Jakmile mu bylo při večeři vklubu White’svysvětleno, že je to právě Fergus, kdo dohlíží na rodinný podnik zabývající se lovem lososů, lord Bitterling pookřál avycítil, že by se na jejich proslulého lososa dala vyjednat slušná rodinná sleva.

Evu hned odeslali do Skotska, kde ji její budoucí rodina ubytovala vpokojích vdruhém patře, na její vkus příliš stísněných, aby dohlížela na svatební přípravy. Na svatbu měla do Skotska přijet nejvybranější londýnská smetánka. Oudálosti se mělo psát ve všech novinách, ivTatleru, pokud se jí to povede zařídit, atak nehodlala nechat plánování na venkovském služebnictvu, protože většina znich nikdy ani nevytáhla paty zvesnice. Stačilo několik dní ve Skotsku, aby jí bylo jasné, že bylo správné přijet tak brzy. Tartan na svatbě? To myslí vážně? Ano, byli ve Skotsku, aano, je to tradice, ale ijejich tartan určený na šaty vypadal otřesně. Ne, ještěže přijela tak brzy. „Paní MacBainová, mohly bychom se sejít vranním salónku, abychom si prošly předběžný seznam hostů? Znepokojuje mě, že nám na jeho dokončení zbývá čas už jen do čtvrtka, abychom stihly dát vyhotovit gravírované pozvánky. Jen si odložím klobouk atrochu se upravím.“ Odešla, aniž by počkala na odpověď.

Paní MacBainová na okamžik ztuhla jako omráčená, pak se vzpamatovala, přikývla aodpověděla: „Jak si přejete, milostslečno.“ Otočila se auviděla, jak vůz přiváží na dvůr snad třicet nebo čtyřicet kufrů atruhel. Rodinní psi Grantham aBelgravia štěkali aposkakovali kolem sluhů, kteří zavazadla vláčeli dovnitř. Paní MacBainová dospěla ktomu, že stejně nemá nic jiného na práci.

Maxwellová vyslala paní MacBainové soucitný pohled atiše poznamenala: „Je tu čtyři dny amyslí si, že jí to tu patří.“

„Takové už jsou Angličanky,“ odvětila paní MacBainová.

Odešla ke vstupním dveřím, kde služebným řekla: „Musíte se místo mě postarat ozavazadla. Připojím se kvám, jakmile to půjde. Jen pohlídejte, aby lokajové nanosili dovnitř všechno najednou. Žádné přestávky na cigaretu. Psi jsou venku ajá nechci, aby se opakovala situace zloňska.“ Odstranit zoblíbeného cestovního kufru milostpána zápach moči jim trvalo několik týdnů.

Paní MacBainová dorazila do ranního salónku jako první, akdyž za sebou zavřela dveře, hluk doléhající zhaly utichl. Ze zvyku přelétla pohledem místnost, aby se ujistila, že je vše vpořádku, uhladila si šaty, zahleděla se zokna ačekala na lady Evu. Tento pokoj nikdy neměla vlásce. Na podlaze ležel koberec utkaný vbarvách rodinného tartanu, ze kterých ji pokaždé rozbolela hlava. Trvalo jí několik let, než lady Inverkillenovou přesvědčila, aby se nad každotýdenními záležitostmi scházely vjejím soukromém salónku. Slady Evou by musela podstoupit stejné martyrium, měla však neodbytný pocit, že lady Evu by bylo mnohem těžší přesvědčit. Rozhodla se pro slečnu vyhledat jiný pokoj, který by jí posloužil jako studovna. Možná by se ktomuto účelu hodil Wedgewoodův salón.

Alice MacBainová si byla dobře vědoma toho, že je nesmírně schopná. Často si říkala, že kdyby se narodila jako muž, byla by už majordomem. Ale jako žena musela nastoupit do služby na pozici obyčejné služebné. Rychle se vypracovala na hlavní hospodyni auž je tomu patnáct let, co vede celý zámek iDrummond House. Byla nejmladší hlavní hospodyní, jakou kdy kdo znal, alidé se nad tím vždy súžasem pozastavovali. Vdomácnosti nebylo nic, co by jí uniklo, ovšem věděla azámek vedla jako admirál loďstvo.

Poodešla od okna apohled jí dopadl na hodiny stojící na krbové římse. Uběhlo už deset minut. Potřebovala jít chystat čaj azkontrolovat vprádelníku počet ručníků. Když teď byla celá rodina zpátky vdomě, ubývaly až znepokojivou rychlostí. Patnáct minut. Kde jen vězí? To bude dlouhé odpoledne.

Paní MacBainová otevřela dveře avyhlédla ven do haly. Hluk stále zcela neutichl. Svlékaly se kabáty arozdávaly rozkazy služebným. Na schodišti pro hosty uviděla majora. Musí služebným připomenout, aby se před ním měly na pozoru. Rád při návštěvách zámku slídil kolem avždy se něco ztratilo. Stále se jí nepovedlo najít stříbrný regentský kalíšek na vejce, který se někam poděl už vloni.

Major Cecil Ogilvy-Sinclair se nemohl dočkat horké koupele. Toužebně si povzdechl, když si vzpomněl na svou prostornou měděnou vanu doma na hradě Stronach. Zde, vdomě svých předků, byl nucen spokojit se smístností na patře pro hosty aoprýskanou vanou, do níž se sotva vešel. Seber se, pronesl sám ksobě, je to jen dočasné. Cecila prostoupila stará hořkost. Dle jeho skromného názoru by zněj byl mnohem lepší lord, než jakým byl jeho starší bratr Hamish. Pokračoval vzhůru po schodech amyslel na jejich dětství. Hamish běhával po pozemcích panství bosý avroztrhaném oblečení abratříčkoval se se služebnictvem– hotový divoch, pomyslel si Cecil pohrdavě. Na rozdíl od něj byl Cecil vzorným gentlemanem oddaným rodině aveškerému přepychu, jejž život nabízí. To on se učil oumění, oknihách aokultuře– ověcech, na nichž skutečně záleží. Vpouhých dvanácti letech mistrně ovládal hru na klavír. Měl encyklopedické znalosti ofrancouzských vínech. Ave čtrnácti dokázal zpaměti recitovat většinu Byronových básní. Zcela zjevně by se na lorda hodil mnohem lépe než jeho umouněný, otrhaný bratr, který by nerozeznal Maneta od Mozarta. Nakonec se jejich otec zbavil Cecila tak, že ho poslal kamerické armádě. Povedlo se mu totiž přemluvit starého známého zregimentu, aby ksobě jeho syna vzal. Cecil vynakládal jen takové úsilí, aby se vypracoval na majora, adoufal, že mu shodností spjatý příjem doplní mrzkou měsíční rentu. Jeho otec uměl být takový lakomec. Když si Cecilovy záliby začaly rychle nárokovat více peněz, než měl, zaměřil se na svůj jediný další talent: karty.

Abylo to právě ukaretního stolu, kde získal své jmění. Nikoli však výhrou ve hře, hrál totiž přímo otřesně, ale tím, proti komu prohrál. Vherním salónku lorda Elsmera byl seznámen smarkýzou zDrysdale, jediným potomkem zesnulého markýze zBertachu. Byla oněco starší než on, poněkud oplácaná adocela nehezká, ale elegantně oblečená amnohem bohatší než Cecilův otec. Ve hře proti ní prohrál víc, než si mohl dovolit splatit, atak to vynahradil překotným dvořením, oněmž se záhy hovořilo vcelém Londýně. Výdaje šly samozřejmě zjejí kapsy. Otři měsíce později se na hradě Stronach, jejím skotském sídle, konala okázalá svatba. Během sezóny žili vjejím londýnském domě vRegent’sPark, léto trávili na francouzském sídle vBordeaux avlastnili několik domů na všech místech vEvropě, na nichž záleželo. Každé jaro se však Cecil vracel na panství Loch Down na tradiční ples.

Než stihl dojít do pokoje, uslyšel za sebou svoje jméno. Otočil se auviděl lokaje, který na vrcholu schodiště sotva popadal dech. „Nezlobte se, pane, ale chce svámi hovořit hraběnka vdova.“

„Cože? Teď?“ zadrmolil Cecil podrážděně. Rozhovor smatkou bylo to poslední, co nyní potřeboval. Hlasitě si povzdechl srukou stále položenou na dubové balustrádě. Kvelké úlevě lokaje, který ani vnejmenším nechtěl být nucen hraběnce vdově oznámit, že byla její žádost zamítnuta, se major pomalu vrátil, kudy přišel, asestoupil ze schodů.

Cecil vyšel ven hlavním vchodem auviděl, že na něj čeká nastartovaný matčin automobil sotevřenými dveřmi. „Matko,“ řekl unaveně, když nastoupil do vozu, „proč trváte na tom, aby vás domů vozili? Od jedněch vstupních dveří kdruhým jsou to dvě minuty pěšky.“ Drummond House se opravdu nacházel vtěsné blízkosti zámku, stál na druhé straně kruhové příjezdové cesty. Angus jednou odpálil tenisový míček od zámku přímo do vstupních dveří babiččina domu. Nikterak ji to nepotěšilo, neboť rozbil vázu skvětinami. Stejně nevhodný lord jako jeho otec, pomyslel si Cecil. Ve světě opravdu není žádná spravedlnost.

„Dáma nechodí domů po svých, zvláště pokud je již usazená ve voze,“ řekla aauto se rozjelo. „Děkuji vám, Lockridgi,“ dovolila šoférovi, aby jí uprotějšího domu pomohl zvozu, aCecil vystoupil druhými dveřmi.

Dům hraběnky vdovy byl nádherným panským sídlem porostlým břečťanem. Dali ho postavit ve čtyřicátých letech devatenáctého století poté, co zámek zpustošil požár. Tenkrát se prstem ukazovalo na mnoho lidí, nakonec však zůstal prst namířený na služebnictvo, navzdory skutečnosti, že se oheň rozšířil zložnice třináctého hraběte. Nikdo se ani na okamžik nepozastavil nad tím, proč byla vtu dobu vmístnosti jeho čerstvě zhrzená milenka.

Vzhledem ktehdejší velikosti rodiny Inverkillenů– odjakživa byli vskutku plodná sebranka– sloužilo celé první idruhé podlaží Drummond House jako pokoje rodiny apouze milostpán měl vlastní převlékárnu aobývací pokoj. To způsobilo vrodině poměrně vášnivou rozmíšku, jež skončila prohozením hodnotné vázy oknem přijímacího salónku. Po tomto incidentu nechali pod každým oknem vysadit keře.

Vpřízemí se nacházely pouze čtyři místnosti: přijímací salónek, ranní salón, jídelna aknihovna. Byli tam namačkaní, ale zvládli to. Jakmile se rodina přestěhovala zpátky na zámek, připadl Drummond House hraběnkám vdovám asloužil kubytování méně významných návštěv, což se lady Georgině příliš nezamlouvalo. Nelíbilo se jí, že ji tak odsunuli aona se musela spokojit srolí hostitelky druhořadých hostů. Rodina Ogilvy-Sinclairových však naštěstí zvala návštěvy jen zřídka.

Syn imatka se usadili vpřijímacím salónku ahraběnka dala pokyn, aby jim byl přinesen čaj. „Po tak dlouhé cestě mi dočista vyprahlo. Proč jsme vůbec trvali na tom, že tam pojedeme? Na jeden večer je to opravdu příliš daleko. Anavíc jsou to příšerní hostitelé. Nezlob se na mě, ale kdo při večeři nepodává sýrový chod?“

Cecil pokrčil rameny, zapálil si cigaretu aprsty přejížděl po křišťálovém škrtátku na krbové římse. Docela pěkná věcička. Přemýšlel nad tím, zda by mohla být nějak zvlášť hodnotná.

„Tak mi pověz, co jsi zjistil od toho právníka,“ řekla aupřeně se na syna zahleděla. Při mluvení měla ve zvyku na lidi zírat tak nehnutě, až to bylo dotyčnému nepříjemné.

Cecil se ušklíbl ařekl poraženeckým tónem: „Obávám se, že se to nedá nijak obejít. Je to nenapadnutelné ato znamená, že ten londýnský zhýralec je právoplatný dědic!“

To lady Georginu šokovalo. „Chceš říct, že stím nemůže nic udělat? Vůbec nic? Žádný skrytý dodatek nebo… co já vím. VDickensovi se to stává neustále. Něco tam být musí.“

Markýza, Cecilova žena, totiž oné zimy nečekaně zemřela, aačkoli byla nesmírně zámožná, žila zrenty vyplácené zrodinného jmění. Jistina byla spjatá spozemky abudovami vrodinném fondu. Ajelikož ona aCecil neměli žádné děti, sídlo, titul apředevším peníze přešly po smrti markýzy na vzdáleného příbuzného vLondýně. Když se to Cecil při čtení její závěti dozvěděl, poněkud ho to zaskočilo.

„Chceš mi tedy říct,“ pokračovala lady Georgina, „že ti nezanechala nic než ten hrad na Orknejích amrzkou jednorázovou částku? Nic tak hanebného jsem vživotě neslyšela. Jen si představ, kdyby se omě takto postaral tvůj otec…“ Nesouhlasně zamlaskala. Lady Georgina měla nesouhlasné mlaskání voblibě. „Chudáčku Cecile. Co si jen počneš?“

To Cecil netušil. Zté jednorázové částky toho už moc nezbývalo ahrad na Orknejích byl, pokud mu sloužila paměť, zřícenina sjenněkolika obyvatelnými pokoji. Markýzin otec spřádal velké plány na jeho opravu, ale než stihl plány uskutečnit, zemřel vroce 1919 na španělskou chřipku. Cecil jednou své ženě navrhl, aby opravu dokončili avyužívali hrad jako rybářské sídlo, ale markýza ten nápad zavrhla– jak by ho vůbec mohli využívat, vždyť má jen pět pokojů–, takže se vopravách budovy nepokračovalo. Jak tam měl nyní Cecil žít, nemluvě otom, jak měl vyžít ztak ubohé almužny, to opravdu netušil. Několik dní po přečtení poslední vůle Cecil sám sebe přesvědčoval, že se musí jednat ožert nebo že snad došlo kchybě. Muselo na něj přece ještě něco zbýt. Najal si rodinného právníka Andrewa Lawlise, aby mu to prověřil, ale dostal jen účet za právní služby.

„Od té ženské mě už nic nečeká,“ potvrdil Cecil. „Mám zříceninu na Orknejích anějaký cizí člověk nyní zcela legálně žije vmých domech.“

„Víme, kdo to je? Kdo jsou jeho lidé? Snad by se snimi dalo mluvit,“ nabádala ho lady Georgina, která se jen tak nevzdávala, když byla vsázce rodinná čest.

„Lawlis říkal, že je to nějaký prapraprasynovec, ale vDebrettovi jsem ho nenašel. Tuším, že je to knihovník, vybavuji si, že to mělo co do činění sknihami. Uvšech svatých, vždyť on pracuje. Očem to asi tak svědčí?“

Lady Georgina souhlasně pokyvovala hlavou. Iji znepokojovala představa, že je nahradil někdo takový.

Cecil přejížděl prstem hranu mramorové krbové římsy ahleděl na svůj pečetní prsten. „Ateď mu patří veškeré mé jmění. To jsem si vydělal sám, mamá! Měl bych dostat alespoň ten dům ve Francii. Je vlastně docela maličký.“

Lady Georgina si na ten dům vzpomínala. Jedno léto krátce po návratu Cecila ajeho nevěsty zlíbánek byla nucena jej navštívit. Ano, byl maličký, alespoň tedy podle markýziných měřítek. Měl jen čtrnáct ložnic, ke stolu vjídelně se mohlo usadit sotva osmnáct lidí avětšinu pozemku zabíral prudký útes svažující se kpláži. Ta byla sice soukromá, ale itak, všechen ten písek anevzhledné řasy… „Ne, korunovační klenot to zrovna není, že? Možná by ti mohl pomoci Hamish. Jste přece bratři. Já tedy nikdy nepochopím, proč tě tvůj otec zcela vyškrtl ze závěti.“

Cecil na ni rozpačitě pohlédl. Lady Georgina oproblémech shazardem, snimiž se její syn potýkal, neměla nejmenší tušení. Markýze abývalému ani současnému lordu Inverkillenovi to však neuniklo avšichni Cecila drželi zkrátka. Cecil již Hamishe opomoc požádal, ato krátce poté, co byla přečtena markýzina závěť– omajetek, openíze, ocokoli. Hamish se uvolil uhradit za Cecila soudní výlohy na vyšetřování, ale tím to haslo. Celé měsíce se otom dohadovali aCecil nyní přijel, aby se sním usmířil aprovedl poslední zoufalý pokus ozískání almužny. Aaby se ujistil, že Hamish skutečně vyrovnal poslední Lawlisovu fakturu. Bože, co si ten člověk naúčtoval! Doposud žil Cecil ze štědrosti přátel, cestoval mezi jejich domy, ale bez markýzy po svém boku byl poněkud otravným společníkem. Akdyž se rozneslo, že mu po její smrti nezbylo žádné jmění, pozemky, adokonce ani dům, přestaly se mu jejich dveře otevírat. Atak přijel na panství ve snaze všechny ty příšerné myšlenky zapudit.

„Proto jsem tu,“ konstatoval.

„To jsem si myslela. Co říkal?“

„Že zaplatil za Lawlise ato je tak všechno. ‚Víc ani floka,‘ řekl mi. Někdy dokáže být tak krutý!“ Cecil sebou praštil na pohovku, čímž vyděsil psy. „Alespoň jsem stále vjeho závěti.“

„Ano, ale to ti teď nijak nepomůže, že ne?“

„Ne,“ odpověděl azasmušile se zadíval na sídlo Loch Down na druhé straně trávníku. „To mi teď vůbec nijak nepomůže.“

Vprotějším domě mezitím vkročil Fergus do mapového sálu, následuje svého otce abratra.

„Zavři dveře.“

To nebylo, jak si Fergus pomyslel, příliš dobré znamení. Již několik měsíců se tito tři muži přeli obudoucnost panství. Rodinný lihovar kvapně přicházel openíze. Angus, dědic hrabství, měl lihovar na starost abohužel nedisponoval ničím, co by se dalo označit za obchodního ducha. Ferguse však nejvíc znepokojovalo to, že se tam pálí přímo odporná whisky. Měl vplánu několik věcí změnit, zaměstnat například nového lihovarníka, ale otec ibratr byli zásadně proti aFergus postupně ztrácel optimismus. Zdálo se, že jestli hrabě něco nesnášel víc než změny, tak to byly příkazy ke změnám, zvlášť když takové příkazy přicházely od jeho vlastních dětí.

Lord Inverkillen otevřel knihu na stole aprolistoval několik stránek. „Dnes jsme měli dlouhou cestu ajá jsem unavený, ale otom lihovaru si promluvit musíme.“

Fergus tvrdě pracoval na strategii, díky níž by lihovaru ipanství navrátil výnosnost. Několik dní před plesem ji předal otci iAngusovi adoufal, že si ji alespoň otec přečte. Zhluboka se nadechl avduchu se pomodlil.

„Četli jste můj návrh?“ zeptal se asnažil se neznít nedočkavě.

Angus se usadil vkřesle achystal se zapálit si cigaretu. Zakroutil hlavou auchechtl se. Musím dnes vzít Philippeho zásoby útokem, pomyslel si. Mít francouzského strýce mělo jednu nespornou výhodu: nikdy neodjížděl zFrancie, aniž by si přibalil několik kufrů plných Gauloisek. „Ne, Fergusi. Já mám lepší věci na práci.“

Fergus si odfrkl. „Co jako? Schovávat se sHughem vtenisovém pavilonu?“

Vážený pán Hugh Dunbar-Hamilton byl druhým synem jejich oblíbeného souseda ataké manželem Belly, jejich sestry. Hugh aAngus navštěvovali stejnou univerzitní kolej astala se znich nerozlučná dvojka. Když Hughovi rodiče rozhodli, že se musí Hugh oženit sjistou dívkou zYorkshiru, zosnovali tito dva mladíci plán, podle kterého se měl Hugh místo ní oženit sBellou. Ačkoli Hugh nikdy vBellině společnosti nestrávil moc času, byl nadšený, když jeho žádost oruku přijala. Četl knihy sester Brontëových aani vnejmenším netoužil skončit někde na větrem bičovaných blatech.

„Tvůj návrh má sedmdesát pět stran, Fergusi! Kde na to mám vzít čas?“ Angus si sklepl kousek tabáku zkoutku úst azahodil ho za sebe. Proč jen mají anglické cigarety tak divnou pachuť?

„Aco přesně celé dny děláš, že si nenajdeš čas na to, abys pomohl uchránit rodinu před bankrotem?“ zeptal se Fergus. Angus do lihovaru nechodil, pokud se tomu dalo vyhnout. Lihovarník MacTavish vše vedl až znepokojivě samostatně.

„Dost,“ řekl Hamish sice potichu, ale Angus aFergus se okamžitě přestali hašteřit. Hrabě toho obvykle mnoho nenamluvil, ale když už něco řekl, dokázal slova využít jako dobře mířené střely.

Hamish si povzdechl. Šlo oto, že věděl, že se lihovaru Plaid Whisky vtomto čtvrtletí nedaří tak, jak doufal. Vlastně se lihovaru nedařilo tak, jak doufal, vžádném čtvrtletí aHamish si byl vědom toho, že to je prodej lososů, Fergusův podíl rodinného podniku, co drží rodinu nad vodou. Hamishovi se sice příčila představa, že posílá své lososy cizím lidem, ale dovolil to, protože nové střechy jsou drahá záležitost. Ale to, co Fergus navrhoval, bylo zcela ostudné.

Fergus chtěl mimo jiné využít Drummond House jako ubytování pro zájemce ostopování zvěře nebo rybaření. Samozřejmě jen hosty zvybrané společnosti, jen ty, kteří by byli ochotní zaplatit slušnou sumu za den strávený sportem na panství azakončený večeří snáslednou degustací whisky. Pořádání loveckých pobytů nebylo pro rodinu ničím novým, ačkoli už to bylo poměrně dlouho, co se tu něco takového odehrávalo. Tentokrát však mělo jít okomerční počin, jinak jim hrozilo vyhlášení bankrotu. Hamishovi na té představě vadilo snad úplně všechno. Upřímně řečeno: kčemu být příslušníkem šlechty, když člověk musí pracovat, aby se uživil?

Hamish však věděl, že panství je nákladné. Ijeho otec měl co dělat, aby ten koráb udržel na hladině. Po válce prudce vzrostly mzdy ina Skotské vysočině. Bylo stále těžší shánět služebnictvo ochotné pracovat za peníze, jež byli schopni nabídnout. Hamish alady Georgina věděli až příliš dobře, kolik stojí to, aby si Loch Down udržel patřičnou úroveň. Souhlasil stím, že se něco udělat musí, ale pustit cizí lidi na pozemky panství aočekávat, že se bude milostpán předvádět pro zábavu? Ne, děkuji. Panství se dalo financovat ijinými, tradičnějšími způsoby.

Akolem toho se točili už několik měsíců. Modernizace na jedné misce vah, tradice na druhé. Dnes však byl Hamish odhodlaný tu záležitost vyřešit jednou provždy.

„Předpokládám, že stále považuješ propuštění MacTavishe za dobrý nápad?“ zeptal se Hamish, aniž by se ke svým synům obrátil čelem.

„Vždyť je to mistr lihovarník už skoro padesát let,“ ohradil se Angus, jenž se ohledně MacTavishova odchodu sFergusem už nějakou dobu hádal. Ne že by mu na tom až tak záleželo. Jen nesnesl, když měl Fergus pravdu. Fergus měl ale pravdu často ato Anguse rozčilovalo.

Fergus otráveně mlaskl. „Není to mistr lihovarník, Angusi. Je to jen starý páprda, co ví, jak vyrábět whisky. Tady jsme na Skotské vysočině, proboha. Tady ví, jak vyrábět whisky, snad každý. Aněkteří to dokonce iumí.“

„Co to mělo znamenat?“ utrhl se na něj Angus. Přesunul se na pohovku apohladil rodinné psy, kteří se chystali kodpolednímu spánku. Tam spávali nejraději.

„Je to příšerná whisky avy to oba víte,“ pronesl Fergus nahlas. Jeho otec ibratr se na něj zlostně zadívali. „Pijete ji vůbec?“

Hamish zvážil, co jeho syn říká. Ten kluk měl pravdu. Karafa, kterou držel Hamish vruce, obsahovala cizí míchanou whisky. Nikdy se mu nedařilo klást povinnost nad svou oblíbenou whisky aobtěžovalo ho, jen když to Fergus zmínil, což však bylo poslední dobou často.

„Aco mám tak podle tebe dělat?“ zeptal se Hamish tiše. „Otevřít dveře dokořán každé platící opici?“ Fergus cítil, jak se votci hromadí hněv, aděsil se toho, co přijde. „Uvšech svatých, vždyť to může být kdokoli. Umíš si představit svou babičku, jak sedí ustolu s… Italy? Nebo dokonce, chraň bůh, sAmeričany?“

„Ne,“ Fergus zavrtěl hlavou. „Tak to vůbec být nemá. Babička se na tom nebude podílet. Kdybyste si to přečetl…“

„Já si to přečetl.“ Nepřečetl. Tedy ne celé. Skončil, když Fergus navrhl, aby se lady Georgina nastěhovala zpět do domu. Nikterak netoužil po tom, aby stou ženou žil pod jednou střechou. Choval ke své matce náklonnost, to zajisté, ale ita měla své meze. „Inu, teď už na tom nezáleží. To už není vnaší moci.“

„Jak prosím?“ Fergus trochu zavrávoral, ačkoli netušil proč. Obrátil se na Anguse, který se však tvářil úplně stejně zmateně.

„Lihovar je prodaný.“ Hamish se ksynům otočil zády aztichl.

Angus zalapal po dechu. Očekává se snad od něj, že teď převezme lososy, když už nebude dál spravovat whisky? To znělo jako mnohem víc práce než lihovar. Udeřil na Ferguse, vtom musí mít prsty on.

Ale Fergus se tvářil stejně ohromeně. „Cože? Komu? Kdy ktomu došlo?“ vykřikoval. Anguse nastalý zmatek potěšil adlouze si potáhl zcigarety. Ano, po tomhle se rozhodně dnes musím podívat zblízka na Philippeho zásoby, pomyslel si.

Hamish, stále ksynům zády, téměř neznatelně pokrčil rameny. „Zařídil to Lawlis.“ Usrkl si whisky apřešel koknu.

Fergus to nedokázal pochopit. Věděl, že Lawlis posledních pár měsíců na Hamishe naléhal, aby lihovar prodal, ale netušil, že oněčem takovém otec skutečně uvažoval. Bez lihovaru se jeho návrh zhroutil jako domeček zkaret.

Jak se tak díval na otcova ramena, bylo mu jasné, že další dotazování nemá smysl. Když Hamish skončil, tak skončil. Fergus se postavil apohlédl na svého bratra. Angus jen pokrčil rameny, atak Fergus prudce vyrazil ke dveřím avynaložil velké úsilí, aby jimi po odchodu za sebou nepraštil. Byl tak rozrušený, že si nevšiml Iris, která stála na chodbě. Vrazil do ní, pak se odměřeně omluvil apokračoval vcestě. Co dělá ta holka na chodbě?

„Ta holka“ si promnula rameno azvedla knihu, kterou po nárazu upustila na zem. Proč do mě každý vráží? Nejsem přece neviditelná! Urovnala si sukni avrátila se kprohlížení obrazu na stěně.

Iris Wynfordová, chráněnka rodiny, ovšem pro většinu členů domácnosti skutečně neviditelná byla. Před dvanácti lety ji lady Georgina přivedla do domu, aby tam snimi žila. Nikdo netušil proč– lady Georginu rozčilovalo, když se jí ostatní na něco vyptávali. Přijali ji mezi sebe, jenže často bez špetky vlídnosti. Iris sostatními obědvala avečeřela, ale její ložnice se nacházela vpatře pro hosty, čímž se jasně řadila mimo rodinu. Ne že by jí to vadilo, měla celé podlaží pro sebe. Arozhodně to bylo lepší než zůstat vsirotčinci. Tady mohla trávit dny schoulená včítárně aučit se oumění ahistorii. Právě tam objevila knihu snázvem Inventář, kterou právě upustila.

Hamishův prapradědeček byl posledním sběratelem vrodině anechal vyhotovit soupis všech uměleckých děl na panství. Náčrtek objektu vždy doprovázely údaje opůvodu díla, umělci aobčas iotom, jak si dílo našlo cestu krodině. Iris to fascinovalo asnažila se studovat jedno dílo týdně, což byl také důvod, proč stála na chodbě, když ji Fergus málem srazil kzemi.

Právě tento obraz totiž už dlouho hledala. Portrét desáté hraběnky zInverkillenu, jenž vznikl někdy na začátku sedmnáctého století. Byla to jediná hraběnka, která si kdy nechala namalovat portrét, ale nikdo už si nevzpomínal proč. Iris si na malbu svítila petrolejovou lampou aporovnávala ji snáčrtkem vknize. Podletoho, co viděla, malby nikdo už několik desítek let nerestauroval aona si na ně musela posvítit často velmi zblízka, aby vůbec viděla, co na nich je. Tato však vypadala úplně jinak než na skice vknize. Když do ní Fergus vrazil, podivovala se zrovna Iris vzoru šatů lady Morag. Tartan se lišil. Ten na šatech lady Morag vypadal skoro až vkusně. To se oinverkillenském tartanu rozhodně říct nedalo. Copak ho rodina někdy vminulosti změnila? Nebo ho snad někdo na obrazu přemaloval? Bylo to skutečně podivné.

Pendlovky odbily čtvrtou hodinu aIris odcupitala do knihovny na čaj. Jakmile vešla do místnosti, připadalo jí, že je něco jinak. Všichni mlčeli. Členové rodiny Ogilvy-Sinclair ale byli zřídkakdy zticha. Opatrně přešla kpodnosu sčajem, nalila si šálek nápoje, usadila se do křesla ve vzdáleném rohu místnosti apřemítala nad tím, co se asi mohlo přihodit.

„Říkal jsem ti, že chůva nebyla opilá,“ dobíral si Angus sestru atvářil se při tom podivně vítězoslavně.

„Teď se to nehodí, Angusi,“ zpražila Elspeth svého synovce.

Lady Georgina se přihnala do místnosti. „Právě mi tu novinu sdělili,“ vydechla ausadila se do křesla. Odehnala nabídku šálku čaje aupřela pohled na svou snachu. „Je to pravda, Victorie? Chůva je mrtvá?“

Iris zalapala po dechu. Není divu, že vládlo vmístnosti takové ticho.

„Ano, obávám se, že je to tak.“ Lady Inverkillenová mluvila tak tiše, že se všichni museli nahnout, aby ji slyšeli. „Právě je uní doktor.“

„Ale jak se to proboha stalo?“ ptala se hraběnka vdova. „Měla jsem za to, že to na plese jen přehnala swhisky. Souvisí to snad nějak stěmi zvěstmi opodivné nemoci, co jsem zaslechla ve vsi?“

„Zvěsti nejsou nic jiného než drby,“ ozval se neznámý hlas ode dveří tak nečekaně, že všichni nadskočili. Stál tam doktor. „Znuděné ženské nemají čím jiným zaměstnat mysl.“ Prsty žmoulal svou brašnu slékařským náčiním. Rozčilovalo ho, když jeho názor zpochybňovaly drby ze vsi. „Řádí tu nějaká nemoc, to ano, ale nic nenasvědčuje tomu, že by se jednalo oněco neobvyklého. Achůva byla stará. Jednoduše nadešel její čas.“

„Nebyla až tak stará,“ vložila se do toho Bella. „Nebo snad ano?“ Náhle znejistěla arozhlédla se po ostatních. Angus pokrčil rameny azapálil si cigaretu. Nikdo vlastně nevěděl, kolik bylo chůvě let.

„Téměř sedmdesát osm,“ řekl doktor. „Řekl bych, že to už se počítá jako stáří. Archieho prohlédnu zítra odpoledne, ale pokud by se něco změnilo, dejte určitě vědět.“

Všichni se na něj nechápavě podívali. „Archieho?“

„Vašeho lokaje.“ Po takovém vysvětlení se jejich výrazy nijak nezměnily. „Trochu kašel, mírně zvýšená teplota. Neviděl bych vtom nic vážného. Tak tedy zítra.“ Otočil se na podpatku asvižně odešel, než se kdokoli stačil na cokoli zeptat.

„Netušila jsem, že je chůva tak stará,“ zašeptala Elspeth aposadila se na pohovku.

„Akdo se postará oděti, než najdeme novou chůvu?“ rozčilovala se Bella. „Já je rozhodně hlídat nebudu! Mám práci.“

Bella děti nenáviděla. Ulepené, chorobonosné, blábolící bytosti. Anelibě nesla ito, jakou paseku nadělaly sjejím tělem. Stále měla záviděníhodnou postavu, komplimenty už však navždy následovala upřesnění jako „po třech dětech“ či „na svůj věk“. Ostny ažihadla, kde kdysi býval obdiv azávist. Upřímně se jí po obdivu azávisti stýskalo.

Ačkoli se nikdy nedala považovat za krásnou, nebyla rozhodně ani politováníhodně nehezká. Po svých dánských předcích zdědila plavé vlasy aoči vbarvě chrp, které jí každá dívka vkraji záviděla. Byla však také dcerou zámožného otce, aproto když dosáhla zletilosti, začaly se pozvání jen hrnout: plesy, lovecké večírky, večeře. Ne že by se jich účastnila, ale itak je vždy pěkné, když vás všude zvou. Pak se ale většina těch chlapců nevrátila zválky domů, akdyž oslavila Bella dvacáté první narozeniny, začali se její rodiče zoufale snažit ji provdat. Starou pannu by nestrpěli.

Atak sňatek Hugha aBelly přijali.

Záhy nato zplodili tři děti aHugh se přestěhoval do své převlékárny. Bella se vrátila ke svým obvyklým činnostem, ačkoli nikdo přesně nevěděl, jaké to jsou. Hugh se pustil do psaní avětšinu času trávil vtenisovém pavilonu, jejž využíval jako pracovnu. Děti si vzala na starost chůva atakto si následující roky spokojeně žili. Teď ale chůva zemřela aněkdo se musel postarat oděti. Anavíc tu byli na návštěvě bratranci asestřenice zFrancie, atak se ztoho stával téměř nadlidský úkol.

Celé osazenstvo pokoje se otočilo azadívalo se přímo na Iris.

„Ach tak! No, tedy, ráda se toho ujmu,“ zakoktala Iris azačervenala se znenadálé pozornosti apovýšeného drobnohledu, jemuž ji podrobovali. „Nejsem si zcela jistá, jak jsem na tom sfrancouzštinou,“ řekla apohlédla na Elspeth, „tak by to možná…“

„Tak to bychom měli,“ přerušila ji lady Georgina. „Zavolám aokamžitě podám inzerát. Strochou štěstí ho otisknou vranních novinách. Teď se musím vrátit domů, čeká na mě vyřizování korespondence. Tolik pozvánek, jež je třeba odmítnout.“

Po čaji si Elspeth všatně vybírala vycházkovou hůl na večerní procházku. Právě když se rozhodla pro svou oblíbenou, uslyšela venku na dvorku pro služebnictvo křik. Vyklonila se ze dveří, aby zjistila, oco jde. Stál tam Hamish. Vruce měl rybářské náčiní, ale tvářil se rozzuřeně. Ochvíli později se jí ve výhledu objevil iFergus ahnal se za svým otcem. Většinu křiku obstaral Fergus, Hamish totiž zřídkakdy zvýšil hlas. Pak se ale Hamish na syna otočil, přistoupil kněmu ještě blíž azakřičel, jak svého bratra Elspeth nikdy křičet neslyšela.

Nemínila do toho zasahovat, atak jen tiše zavřela dveře aodešla do kuchyně. Tak asi budu muset odejít vchodem pro služebnictvo, pomyslela si. Vyklouzla ze dveří, pohlédla doprava přes cestu aviděla, že Fergus stále křičí na svého otce. Probůh, oco jen může jít? divila se. Ale pak tu myšlenku zahnala, neboť měla vplánu důležitější věci.

Opár minut později už kráčela pryč zdomu směrem klesu. Svižně atiše směřovala kchatce. Do této skrýše chodila už od dětství. Budova se krčila uprostřed hlubokého hvozdu nedaleko místa pro rybaření upaty útesu na hranici jejich pozemku. Elspeth netušila, kdo ji postavil, neboť se oní nezmiňovala žádná mapa panství, ale nepršelo do ní, byla útulná apředevším bylo velmi těžké ji najít. Pochybovala otom, že vůbec někdo věděl ojejí existenci. Sama oní neměla nejmenší tušení, dokud ji tam Ross před lety nezavedl.

Ross MacBain byl její životní láska. Na panství byl již třetí generací hajných avyrůstal sjejím bratrem. Učili se spolu střílet astopovat akradli whisky zlihovaru. Elspeth byla pro své rodiče překvapením, jímž byli požehnáni až později vživotě, atehdy jedenáctiletý Hamish si svou novorozenou sestru naprosto zamiloval. Když bylo Elspeth pět let, začala se za mnohem staršími chlapci na jejich výpravách tahat ažadonila, aby ji naučili střílet astopovat. Brzy vynikala ve všech sportech, jež jí ukázali, ale bylo to rybaření, kde se projevil její skutečný talent. Vždy věděla, kde ryby vyplavou, akdyž ji chlapci vzali ssebou, nikdy neodešli od řeky sprázdnou.

Rossův pohled na Elspeth se však změnil, až když se vrátila zroku stráveného vPaříži. Už to nebyla malá holka utíkající zdohledu chůvy. Oblékala se do elegantních rób, hovořila plynně francouzsky aRoss vní už dále nedokázal vidět to rozmazlené pískle, jež učil stopovat jeleny. Stala se zní žena aon jí nedokázal odolat.

Když se mezi nimi rozvinul románek, byli dost rozumní na to, aby ho drželi vtajnosti. To, že spolu vyrostli, byla jedna věc, ale Ross nebyl šlechtického původu ajejich sňatek by nikdy nebyl přijat. Elspeth se povedlo odkládat vdavky až do svých dvaceti sedmi let, což byl poměrně úctyhodný výkon. Její rodiče však nakonec to nekonečné čekání přestalo bavit ajednoho dne jí uvečeře oznámili, že je zasnoubená sPhilippem, markýzem de Clairvaux, sídlícím ve francouzském Champagne. Rosse aElspeth ta zpráva pochopitelně zasáhla, atak se vyplížili do domku, kde si vyměnili sliby. Ross přísahal, že se nikdy neožení, ato také splnil. Elspeth přísahala, že nikdy nebude milovat jiného, ato také splnila. Odeset dní později se vdala aodstěhovala se do Francie.

Elspeth se tehdy rozhodla, že se každý rok vrátí na Loch Down na jarní ples, asvému manželovi namluvila, že se jedná ovýznamnější událost, než tomu ve skutečnosti bylo. Philippe si sice velmi vážil tradic, návštěvy Skotska však nesnášel, atak obvykle celý pobyt strávil kouřením akňouráním. „To počasí je zkrátka otřesné. Jídlo je jakbysmet otřesné anikdo tu nepodává kávu. Jen čaj! Aten váš sýr, to snad ani nestojí za řeč. Ne, jediné potěšení nacházím ve víně, co si sám přivezu.“

Naklonil se zpoza rohu. „Snažíš se mě vyprovokovat?“

*

*