© Carlsen Verlag, Hamburg 2016

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Iva Zündorf, 2019

Cover © Fréderic Bertrand, 2019

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2019

www.nasenakladatelstvi.cz

www.facebook.com/nakladatelstviomega

ISBN 978-80-7642-722-8 (ePub)

ISBN 978-80-7642-723-5 (mobi)

OBSAH

Dva dny před tím, než to všechno začalo…

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Po nějaké době…

A ZAČÍNÁME!

Dva dny před tím,

než to všechno začalo…

Na kraji městečka Horní Suchopár, v zahradě jedné staré vily, mezi pískovištěm a houpačkou, klečel v trávě malý kluk. Od rána sbíral mech, větvičky a listí a stavěl domeček pro svého plyšáka.

Tak, teď je to konečně hotové.

„Líbí se ti, Icy?“ volal na svého plyšového kamaráda, který seděl opřený o jabloň a očima z černých knoflíků všechno to dění pozoroval. „Pojď, vyzkoušej si ho!“ Chlapec vyskočil, oprášil si z kolen pár stébel trávy a uložil Icyho na měkký mech. Přikryl ho listem z kaštanu a dal mu pusu na čenich. „Musím nahoru. Ale hned budu zase zpátky. Zatím tu pěkně spi.“ Chlapec běžel k domu, schody u zimní zahrady vyskákal jeden po druhém nahoru. Raz, dva, tři a čtyři.

Sotva se za ním zabouchly dveře, zahradou prolétl černý stín.

Když se chlapec vrátil zpátky, stín už tam naštěstí nebyl. Nebyl tam ale ani Icy.

Kapitola 1

PODIVNÝ BALÍČEK

Všechno začalo tím, že pošťák zazvonil večer a ne ráno. A kdyby Nemo jen zůstal sedět mezi mámou a tátou s nohama na konferenčním stolku a misku s čokoládovou zmrzlinou si dál nechal na opáleném břiše (v tom vedru příjemně chladila), ledačehos by byl ušetřen.

A obyvatelé Horního Suchopáru také.

Ale Nemo se zeptal: „Kdo to je?“ Jeho maminka odpověděla, aniž by spustila oči z obrazovky: „Vím toho sice hodně, ale vážně ne všechno.“ Halenka a vlasy jí vlály jako ve větru, protože vedle televize stály dva větráky, které se po pokoji rozhlížely jako členové ochranky. Dveře na terasu i všechna okna velkého obývacího pokoje byly dokořán, aby se do domu dostal večerní chlad.

„Nešel bys prosím tě otevřít?“ zabručel tatínek a čipsem si nabral z misky trochu avokádového dipu. S křupnutím nechal sousto zmizet v puse. Už půl června se u Pinkovských nejedlo nic jiného než avokádo. Avokádový dip, avokádový salát, avokáda plněná krevetami a jednou – ale opravdu jenom jednou! – avokádový koktejl.

Nemovi rodiče měli na náměstí u tržiště malý supermarket se vším možným, a aby se nic nevyhodilo, dojídali vždycky to, co se právě nestačilo prodat. Nemovi se docela zamlouvalo, když to byla pizza nebo čokoládová tyčinka s právě prošlým datem, ale když se musely spořádat asi tak tři tucty avokád, to potom opravdu nebylo o co stát.

U dveří někdo znovu zazvonil.

Pan Pinkovský se na svého syna výmluvně podíval. Nemo položil misku se zmrzlinou na konferenční stolek a odlepil se od sedačky. Máma s tátou si nenechali ujít ani jeden díl Osudové lásky a Nemo se pokaždé díval s nimi. Ne, že by ho nekonečné seriály až tolik zajímaly, ale díval se proto, že v seriálu hráli Otčini rodiče – Otka byla totiž jednoznačně nejhezčí holka z celé třídy, jestli ne z celé školy! Nebo z Horního Suchopáru! Ne, z celého kraje, z celého světa, z celé galaxie…

Vždycky, když se Nemo na seriál díval, měl pocit, že je Otce trochu blíž. Bohužel to ale na konci každého dílu bylo jenom samé muchlování a muckání. To by si opravdu mohli odpustit! Nemo vstal, naboso proběhl chodbou a otevřel dveře u vchodu.

„Pac!“ řekl.

„Ahoj, Nemo,“ řekl Franta Paclík.

„Kdo je to?“ dolehl k nim z obývacího pokoje hlas Nemovy maminky.

„Přivezli balík!“ houkl Nemo zpátky.

„Teď ještě?“ zavrčel Nemův tatínek.

„Jo, no, promiňte, že tak pozdě ruším,“ řekl Franta Paclík. „Ale mám tady nějaký divný balík. To bude asi pro tebe.“

Podal Nemovi hnědý balíček popsaný velkými černými písmeny.

„Pro mě?“ divil se Nemo. Ještě nikdy žádný balík poštou nedostal.

„Myslím, že jo.“ Franta si odhodil své dlouhé dredy z obličeje a vytáhl z kapsy látkový kapesník. Osušil si kapky potu na čele. „Už se tady s tím tahám celý den. A celou dobu jsem si lámal hlavu, pro koho ten divný balík může být.“ Franta Paclík se usmál a bylo vidět, jak je na sebe pyšný. „No a pak jsem na to přišel!“

Málem si vykroutil krk, když se nakláněl k Nemovi, aby se s ním podíval na adresu napsanou na balíčku. A ta byla opravdu víc než podivná.

NIKOMU!

DO HÁJE

AŽ ÚPLNĚ NA KONEC SVĚTA

„To přece můžeš být jenom ty.“

„Aha,“ řekl Nemo a nebyl si úplně jistý, jestli by se vlastně neměl spíš urazit.

„A proč?“

„Protože Nemo je latinsky a znamená to ‚nikdo‘,“ vysvětloval pošťák. „Kromě toho bydlíte na ulici V Háji a s tou tím koncem – to se k vám taky tak nějak hodí.“ Omluvně pokrčil rameny.

Oba najednou pohlédli na velký plakát, který visel na reklamní ploše před domem. Na něm se vyjímal dámský zadeček a vedle něj role toaletního papíru a kolem něho se třepetali motýli.

Nemův tatínek byl velice pyšný na to, jak výborný obchod se mu s firmou na toaletní papír podařilo udělat. Přece jen každý měsíc vydělával nějaké peníze a za ně se pak u Pinkovských objednávalo suši.

„Ok… Tak dík!“ Nemo si strčil balíček pod paži a načmáral Paclíkovi na čtečku nečitelné klikyháky. Pošťák nasedl na kolo, zacinkal na zvonek a na rozloučenou mávl prsty zvednutými do véčka. Pak zmizel za rohem.

„Lááska nekonečnááá! “ Když se Nemo vrátil zpátky do obývacího pokoje, běžela už znělka.

„No? Tak co?“ Maminka se na něj zvědavě podívala.

„Přišel mi balík!“ Nemo si klekl ke konferenčnímu stolku a balíčkem odsunul misku se zmrzlinou, která byla už stejně úplně rozteklá.

„Od koho?“ chtěl vědět tatínek. S hlasitým povzdechem se zvedl ze sedačky a uklízel sklenice a misky na pult, který dělil obývací prostor od kuchyňské linky.

„Nemám tušení,“ odpověděl Nemo. „Odesílatel tu nikde není.“ Nemo zvedl balíček k uchu a zatřepal s ním. „Možná jsem něco vyhrál, třeba v nějaké soutěži!“ Vyhrabal ze šuplíku nůžky a chtěl prostřihnout lepicí pásku.

„Počkej!“ Maminka se bleskurychle narovnala. Ukázala na klikyháky, které někdo načmáral šikmo přes balík.

NEOTVÍRAT!

KOUŠE!

„Tak tohle raději nerozbaluj,“ řekla tónem, který Nemo až moc dobře znal.

„Proč?“

„No, protože tam je napsáno ‚Neotvírat‘!“ Maminka mu sebrala balíček z ruky. „Mohla by v tom být bomba.“

„To je nesmysl!“ vzdoroval Nemo. „Bombu v poštovní zásilce přece nikdo neoznačí jako ‚Kouše‘.“

„Opravdu, je to tam! Ještě tohle!“ Maminka si nedůvěřivě prohlížela to podivné upozornění. Její pohled padl na adresu.

„Jak jsi vlastně přišel na to, že je to pro tebe? Jako příjemce určitě nemají na mysli tebe. Ten balík ti nepatří, takže ho pěkně vrátíš.“ Vstala a položila balíček do chodby.

„Hned zítra půjdeš na poštu, ještě před školou, slíbíš mi to?“

„Ale vždyť tam nikde není odesílatel,“ protestoval Nemo. „Jak to mám poslat zpátky?“

„S tím ať se vypořádá pošta, ty ten balík odneseš zpátky a basta!“

„Mami, prosím tě!“ Nemo vstal a rozhořčeně odfrkl. „Ten balík je můj! A můžu si s ním dělat, co chci.“

„Poslechneš maminku!“ přidal se tatínek, který zrovna s velkým rámusem skládal nádobí do myčky.

„Slíbíš mi to?“ znovu se ptala maminka a dívala se na Nema upřeně jako had Ká na malého Mauglího.

„Tak jo.“ Nemo zvedl oči v sloup. Vzdal to. Maminka sice nebyla přísná, zato ale byla pořádně paličatá. Když si něco vzala do hlavy, muselo být po jejím, nehnulo s ní vůbec nic.

„A běda, jestli to nedodržíš!“ Dala mu pusu do vlasů a pleskla ho přes zadek. „Tak a teď šup do hajan!“

Se svěšenými rameny se Nemo loudal do koupelny. Rozmrzele si vyčistil zuby, vydrhnul si fousy od čokoládové zmrzliny a zmizel ve svém pokoji. Hodil sebou na postel a měl špatnou náladu.

Život v Horním Suchopáru mu připadal jako jedna velká nuda. A teď, když se konečně něco přihodí, rovnou mu to zakážou! Co když v tom balíku bylo něco doopravdy suprovního! Třeba tablet. Nebo nafukovací člun.

Nemo samým horkem a zklamáním dlouho nemohl usnout.

Když ho přece jenom nakonec přemohl neklidný spánek, zdálo se mu, že ho pořád někdo honí. Dva maskovaní lupiči v černém porsche (vypadali trochu jako máma s tátou) mu sebrali jeho balík a řítili se úzkými uličkami. Nemo je pronásledoval v červeném porsche. Auta narážela do zdí, z plechu karosérie létaly jiskry, pneumatiky se rozžhavily…

Nemo se probudil celý zpocený. Ranní slunce se mu opíralo přímo do polštáře.

No, alespoň se mi tu a tam přihodí něco ve spaní, pomyslel si vděčně a vstal.

Kdyby ale jen tušil, co na něj dnes čeká, asi by raději zalezl zpátky do peřin a nechal si dál něco zdát. Protože to, co se onoho dne v Horním Suchopáru událo, bylo vážně už příliš velké dobrodružství.

Kapitola 2

VE KTERÉ SE MOŽNÁ OBJEVÍ

ZLATÝ KŘEČEK, KOTĚ

NEBO PAVOUK SKLÍPKAN

„No ne, ty už jsi oblečený!“ řekl Béda překvapeně, když mu Nemo otevřel. Normální bylo, že když se pro něj Béda cestou do školy stavoval, přišel Nemo vždycky ještě vpyžamu. Bédova maminka pracovala voční optice amusela být vpráci dřív, než přišli první zákazníci, stejně jako Nemovi rodiče. Bédu vysadila uNema většinou už ve čtvrt na osm, takže pak měli ještě spoustu času, aby se mohli spolu vklidu nasnídat. To si pochvaloval hlavně Béda, protože snídaně se tím pádem obešla bez maminky, bez babičky abez Antonie. Tedy bez řečí, že si na chleba maže moc nutelly, že není pořádně učesaný, anebo že jí nahlas amlaská.

„Dneska musíme vyrazit dřív,“ vysvětloval Nemo. „Slíbil jsem mámě, že před školou hodím na poštu balík.“

Béda chápavě přikyvoval. „Moje máma si taky vždycky objednává oblečení, které pak musí poslat zpátky.“ Nemo zamířil do obývacího pokoje, Béda šel za ním.

„Ne, ten balíček byl pro mě,“ uvedl Nemo věci na pravou míru.

„Fakt? Príma!“

„Príma?“ Nemo sjel kamaráda přísným pohledem. Béda jednoznačně trávil moc času sbabičkou, ztoho pak měl ty svoje staromódní výrazy.

„Co sis to objednal?“ vyptával se Béda anenechal se Nemovým pohledem vyvést zmíry. „Nový dres?“ Oči mu zasvítily. Bledý pihovatý Béda srovnátky vpuse nevypadal zrovna jako vrcholový sportovec, ale ve skutečnosti ho málokdo dokázal zastavit, když útočil na branku.

„Ne. Nic jsem si neobjednával. Ten balík jsem prostě jen tak dostal. Od nějakého tajemného, neznámého odesílatele.“ Nemo ukázal na zem azarazil se. „To je divné. Ještě před chvílí tady byl. Kam zmizel?“ Zmateně se rozhlížel.

„Myslíš tohle?“ Béda ukázal pod stojací lampu.

„Aha, tam je! Jak se tam dostal?“ Nemo běžel krohu sedačky avrátil se sbalíčkem vruce. Položil jej vkuchyni na pult avysoukal se zpátky na barovou stoličku ke své misce skukuřičnými lupínky.

Béda strčil do toustovače plátek bílého chleba asedl si naproti. „Neotvírat!“ četl udiveně. „Hm, tak bomba vtom balíku určitě není. Jinak by tam nebylo to varování.“

„Přesně tak!“ Nemo se vrtal vlupíncích, které mezitím vmléce změkly azměnily se vkukuřičné blátíčko. Dal si lžičku nažloutlé patlaniny do pusy aobrátil se na Bédu sotázkou: „Ho he hivný, he ho?“ Mrňavé kousky lupínků přistály na balíčku. Rychle spolkl zbytek, který mu zůstal vpuse. „Ale co jiného by tam mohlo být? Akdo mi něco takového vůbec posílá?“

„Hm…“ Béda vytáhl plátek chleba ztoustovače amával sním ve vzduchu. Když se toust trochu ochladil, namazal si ho pořádnou vrstvou másla anešetřil ani nutellou. „Nemáš nějaké nepřátele?“ Nemo přemýšlel. Kromě Marušky, drzé čtyřleté holky odvedle, která na něj občas vyplázla jazyk, na nikoho jiného nepřišel. Na opravdové nepřátele byl Horní Suchopár prostě moc nudný. Tady byli všichni hodní. Všichni se zdravili, rádi si vypomohli, když třeba někomu došla vajíčka, apořádali společně uliční slavnosti. Máma státou po zavírací době taky ještě otevřeli, když někdo zapomněl koupit plenky pro mimino.

„Onikom nevím…,“ zabručel.

„To je ale vážně škoda, že to nesmíš otevřít.“

Béda se zakousl do toustu anechal vsilné vrstvě nutelly pěkný otisk zubů.

„Tak se nikdy nedozvíme, od koho je.“

„No, je to fakt škoda,“ přitakal Nemo.

„Člověk jednou dostane balí…, “ Nemo se zarazil uprostřed věty.

Nadšeně se podíval na Bédu.

Vyděšený Béda mu pohled vrátil.

„Pohnulo se to!“ vykřikli oba současně avyskočili zežidle.

Sotevřenou pusou se dívali, jak se balíček pomalu sune dál.

„Tam je něco živého!“ zalapal Nemo po dechu azářil jako sluníčko. „To je boží!“

„Jak moc od jedničky do desítky?“ zeptal se Béda. Svytřeštěnýma očima zíral na balíček.

„Nula, když tam je vodní želva nebo sklípkan!“

„Sklípkani vůbec nejsou tak nebezpeční,“ uklidňoval ho Nemo. „Včera jsem se díval na film oKambodži. Když tě kousnou, není to onic horší, než když tě píchne včela.“

Dodal si odvahy apodíval se na Nema, který si balíček odhodlaně přitáhl ksobě.

„Bédo– ty jsi génius!“