RUDÍ JEZDCI

Copyright © 2016 Robert Dugoni

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Jan Kozák, 2023

Cover © Zhivko P. Petrov, 2023

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2023

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-3719-2 (ePub)

ISBN 978-80-277-3720-8 (mobi)

přeložil Jan Kozák

PROLOG

5. LISTOPADU 1976 OKRES KLICKITAT,
STÁT WASHINGTON

Buzz Almond informoval dispečink, že vyjíždí, sešlápl plynový pedál, usmál se nad řevem motoru V8 o výkonu 245 koní a síla G jej zatlačila do sedadla. V kanceláři se proslýchalo, že politici budou tyto benzín chlemtající dinosaury postupně stahovat z provozu a přecházet na úspornější vozidla. Možná na to dojde, ale zatím měl Buzz jedno z těch velkých fár, Chevy Caprice s odnímatelnou pevnou střechou, a hodlal si ho nechat, dokud mu neodtrhnou prsty od volantu.

Příval adrenalinu ho přiměl posadit se vzpřímeně, mozkové synapse se nažhavily a vysílaly elektrické impulzy. Plně funkční. U námořní pěchoty tomu říkali „bojová připravenost“. Neviděl důvod, proč by to měl měnit, když byl teď zástupcem šerifa v okrese Klickitat.

Můžu dostat třikrát hurá?

Buzz zpomalil, stáhl okénko na straně řidiče a pomocí baterky hledal správnou odbočku. Většina ulic tu byla značená, ale ne všechny; v některých případech to byly jen úzké, nezpevněné cesty. Nad zemí ležela hustá vrstva mraků a bez pouličních lamp byla tma jako v pytli. Cestu jste snadno mohli minout, aniž byste ji zahlédli.

Světlo dopadlo na shluk otlučených poštovních schránek na dřevěných sloupcích. Buzz přejížděl paprskem po kovovém sloupku vzhůru, až osvítil reflexní zelenou dopravní značku. Clear Creek Rd. To bylo ono. Auto poskakovalo a házelo sebou ve vyjetých kolejích a výmolech; místní některé cesty na jaře a v létě vyspravovali. Tuhle evidentně ne.

Pokračoval pět set metrů hustým porostem dubů, borovic a osik. V zatáčce vlevo se mezi větvemi stromů mihotalo světlo. Buzz se k němu rozjel po štěrkové cestě vedoucí k dvojdomku. Než zaparkoval, do předních dveří zatlačil muž, sestoupil po třech dřevěných schodech a přešel zaneřáděný dvůr plný nevyskládaného palivového dřeva, kovového šrotu a prázdných šňůr na prádlo.

Buzz zkontroloval jméno, které si poznamenal do kapesního zápisníku, a vystoupil. Vzduch voněl borovicemi a byl ztěžklý vlhkostí. Blížilo se sněžení, první v sezoně. Jeho holky budou nadšené.

Půda, která začínala mrznout v důsledku rychlého poklesu teplot po týdenních vytrvalých deštích, mu křupala pod botami. „Vy jste pan Kanasket?“ zeptal se Buzz.

„Earl,“ řekl muž a natáhl k němu drsnou, suchou ruku. Buzz podle Earlovy tmavé pleti a černých vlasů, které nosil stažené do culíku, usoudil, že muž je příslušníkem kmene Klickitat. Většina z nich se před desítkami let přestěhovala na severovýchod do rezervace Yakama, ale ne všichni. Kanasket měl na sobě těžkou plátěnou bundu, džíny a boty s tlustou podrážkou.

„Volal jste kvůli své dceři?“ zeptal se Buzz.

„Kimi chodí hned po práci domů. Než odejde, zavolá z bistra. Nikdy nechodí pozdě.“

„Pracuje v bistru Columbia?“ zeptal se Buzz, zatímco si dělal poznámky. Ten dřevěný srub s jednou místností minul na silnici 141 asi kilometr a půl zpátky.

Ze dveří vyšla žena, zachumlala se do dlouhého kabátu a spěchala k nim. Za ní kráčel mladý muž, vzhledem k výrazné podobě zřejmě dospělý syn.

„Tohle je moje žena Nettie a syn Élan,“ řekl Earl.

Zpod kabátu vykoukl lem Nettiiny noční košile. Na nohou měla pantofle. Élan tam stál bosý v džínách a bílém tričku. Do Buzze se jen při pohledu na něj dávala zima.

„V kolik hodin se Kimi obvykle vrací domů?“

„V jedenáct. Nikdy se neopozdí.“ Earlův obličej byl posetý tmavými znaménky a jeho ošlehaný vzhled svědčil o tom, že pracuje venku. Jeho věk Buzz odhadoval na něco přes čtyřicet. Zjevně si dělal velké starosti.

„A volala dnes večer?“

„Jako každý večer. Volá každý večer, kdy pracuje,“ řekl Earl a do jeho tónu se vkradla netrpělivost.

„Co říkala?“ zeptal se Buzz. Snažil se zůstat klidný, ale měl nepříjemný pocit, že tentokrát nepůjde jen o mladou dívku, která nedodržela večerku.

„Říkala, že je na cestě domů.“

Nettie položila manželovi ruku na předloktí, aby ho uklidnila.

„Tohle není Kimi podobné,“ poznamenala. „Nechtěla by nás rozrušit. Je to hodná holka. Příští rok půjde na univerzitu. Pokud řekla, že se vrací domů, tak už by byla doma.“

Élan odvrátil hlavu a založil si ruce na prsou, což Buzzovi připadalo jako poněkud zvláštní reakce.

„Takže momentálně je pořád na střední škole?“

„Ve čtvrťáku na Stoneridge High,“ odpověděla Nettie.

„Nemohla jít ke kamarádce?“

„Ne,“ odmítl takovou variantu Earl.

„A vážně to ještě nikdy neudělala? Nikdy se neopozdila?“

„Nikdy,“ odpověděli Earl a Nettie jednohlasně.

„Dobře,“ přikývl Buzz. „Děje se doma nebo ve škole něco, kvůli čemu by svůj režim mohla porušit?“

„Jako co třeba?“ zeptal se Earl rozzlobeně.

Buzz zachoval klid. „Nedávné neshody. Nějaké to osobní drama – však víte, dospívající dívka na střední škole…?“ Buzz se neměl moc o co opřít, jeho dcerám byly čtyři a dva roky. Ovšem vzpomínal si, že jeho sestry a jejich kamarádky uměly být neskutečně otravné, když přišly do puberty.

„Rozešla se s přítelem,“ vložil se do toho Élan a rozhovor náhle utichl.

Buzz na mladíka pohlédl. Když to Élan nijak neupřesnil, Buzz přesměroval pozornost zpět na Nettie a Earla. Z jejich prázdných výrazů vyplývalo, že tato informace je pro ně buď novinkou, nebo ji nepovažují za nic, co by stálo za zmínku.

„Kdy se to stalo?“

„Před pár dny.“

Teď už se někam dostáváme, pomyslel si Buzz. „Kdo je ten její přítel?“

„Tommy Moore,“ odpověděl Élan.

„Vy ho znáte?“

„Chodil jsem s ním do školy, ale tehdy to ještě nebyl její kluk. Seznámil jsem je až později.“

„Kdy to bylo?“

„Před dvěma lety.“

„Chodí spolu už dva roky?“

„Ne,“ prohlásila Nettie důrazně.

„Ne, myslím tím, že před dvěma lety jsem byl na střední škole,“ řekl Élan.

„Élan neodmaturoval,“ vysvětlila Nettie.

Buzz měl stále silnější pocit, že Earl a Nettie dceřin vztah neschvalovali. „Jak dlouho spolu Kimi a Tommy Moore chodili?“ zeptal se.

Nettie pohrdavě mávla rukou. „Nebylo to nic vážného. Kimi jde na vysokou.“

Buzz se podíval na Élana. „Šest měsíců,“ odpověděl. „Začali spolu chodit koncem loňského roku.“

Buzz si do zápisníku vedle jména Tommy Moore udělal hvězdičku. „Víte, kde bydlí?“

Élan ukázal někam za stromy. „Husum.“

Buzz se tam chystal zavolat a získat adresu. „Co dělá?“

„Je mechanik. A boxuje. Je šampion ve Zlatých rukavicích.“

„Proč se rozešli?“

Élan zavrtěl hlavou a zimomřivě nahrbil ramena. „Netuším.“

„Svěřila se vám někdy sestra, že mají problémy?“

„Nemluvíme spolu.“

To Buzze přimělo udělat si v duchu další poznámku. „Vy a vaše sestra spolu nemluvíte?“

„Ne. Tommy říkal, že to s ní není až taková paráda. Kimi umí být pěkná mrcha.“

„Élane…,“ začal očividně rozrušený Earl.

„Počkejte,“ přerušil je Buzz. „Řekl Tommy, proč to nebyla až taková paráda?“

„Nic konkrétního. Jen že Kimi byla prý dost zahleděná sama do sebe.“

Earl zasáhl: „Nebylo to mezi nimi vážné.“

Élan zakoulel očima a odvrátil se.

Než Buzz stačil položit další otázku, Earl s Nettie se podívali za něj. Otočil se a uviděl řadu světlometů mihotajících se mezi stromy.

„Mohla by to být ona?“ zeptal se.

„Ne. To jsou přátelé, které jsem zavolal, aby mi přišli na pomoc.“

Tři vozidla vyjela ze zatáčky na špinavý dvůr a zaparkovala vedle Buzzova hlídkového vozu. Vystoupilo z nich několik mužů a žen, dveře se zabouchly. Ženy spěchaly k Nettie a začaly ji utěšovat. Muži se dívali na Earla, který se po chvilce obrátil na svého syna. „Běž s nimi.“

Buzz zvedl ruku. „Počkejte, Earle, kdo jsou všichni ti lidé?“

„Přátelé,“ odpověděl Earl. „Budou hledat Kimi.“

„Dobře, chci, aby všichni chvilku počkali,“ řekl Buzz.

„Na to není čas, určitě se jí něco stalo,“ namítl Earl. „Běž,“ poručil Élanovi.

Élan sebral ze schodů pár bot a následoval muže k jejich autům, která vzápětí rychle odjela. „Proč si myslíte, že se jí mohlo něco stát?“ zeptal se Buzz.

„Kvůli protestům.“

„Myslíte protesty na fotbalových zápasech?“

Noviny Stoneridge Sentinel a rozšířenější Oregonian v poslední době informovaly o protestech příslušníků kmene Yakama proti používání názvu Rudí jezdci fotbalovým týmem střední školy Stoneridge i proti podobě jeho maskota – bílého studenta ve válečných barvách a s péřovou čelenkou, který přijížděl na hřiště na pomalovaném koni a do trávníku zabodával kopí.

„Vyhrožoval vám někdo… Nebo přímo jí?“ zajímal se Buzz.

„V komunitě to vyvolává napětí. Kimi je moje dcera. Jako stařešina kmene jsem symbolem protestu.“

Buzz si třel strniště na bradě. „Budu potřebovat Kimin popis, její aktuální fotografii a také seznam jmen jejích nejbližších přátel.“

Earl kývl na ženy, jež rychle vešly do dvojdomku. „Moje žena vám dá jména a začne obvolávat Kiminy přátele.“

„Znáte cestu, kterou vaše dcera chodí domů?“ zeptal se Buzz.

„Ano.“

„Vraťme se po ní, než začne sněžit.“

Buzz s Earlem spěchali k jeho hlídkovému autu a vklouzli dovnitř. Buzz vycítil mužův neklid a vzpomněl si na své vlastní malé dcery. „Najdeme vaši dceru, pane Kanaskete.“

Earl neodpověděl, jen zíral předním sklem do tmy.

KAPITOLA 1

Tracy Crosswhiteová právě vyprázdnila zásobník svého Glocku 40, šest ran na patnáct metrů za méně než deset sekund, když vtom jí zazvonil mobil. Schovala zbraň do pouzdra, sundala si chrániče sluchu a zkontrolovala číslo volajícího. Její tři studenti střelby zatím s otevřenými pusami zírali na terč. Každý výstřel znamenal zásah přímo do středu, takže se všechny vešly do nejmenšího kroužku terče.

„Musím to vzít,“ řekla. Odstoupila a promluvila do telefonu. „Řekni mi, že voláš, protože se ti stýská.“

„Ty musíš být magnet na vraždy,“ ozval se na druhém konci linky detektiv seržant Billy Williams.

V poslední době se tak opravdu cítila. Zdálo se, že kdykoli měli Tracy a její parťák Kinsington Rowe službu na oddělení vražd, někdo někoho zabil.

Billy jí vysvětlil, že centrální dispečink přijal toho večera v 17:39 tísňové volání o střelbě v jednom domě v Greenwoodu. Tracy se podívala na hodinky. Před jednadvaceti minutami. Domy v Greenwoodu, středostavovské čtvrti v severní části centrálního Seattlu, dobře znala z doby, kdy tam hlídkovala jako řadová policistka.

„Běžný rodinný dům. Jeden mrtvý,“ upřesnil Billy.

„Domácí spor?“

„Vypadá to tak. Soudní lékař a ohledávací tým jsou na cestě.“

„Dovolali jste se Kinsovi?“

„Ještě ne. Ale Faz i Del už tam jedou.“

Vic Fazzio a Delmo Castigliano patřili k týmu A na oddělení násilných trestných činů. V tomto případě byli také dalším tandemem při vyšetřování vraždy, což znamenalo, že budou Tracy s Kinsem pomáhat při shánění všemožných informací, pokud to tedy vůbec bude nutné. Většina „domácích zabijaček“ byla od začátku jasná – nic složitého. Manželka zastřelila manžela nebo manžel zastřelil manželku.

Tracy ukončila lekci střelby a naskočila do kabiny svého Fordu F-150 z roku 1973. Dojíždění na sever po silnici I-5 bylo náročné vždycky a ve čtvrtek večer ještě náročnější. Zhruba pětadvacetikilometrová cesta ze střelnice jí trvala bezmála 45 minut.

Když se blížila k dotyčné adrese, majáky několika hlídkových vozů ze severního okrsku osvětlovaly jednopodlažní dům s překládaným obložením. U obrubníku parkovaly dodávky soudního lékaře a týmu pro ohledání místa činu a také sanitka. Sjel se sem rovněž početný novinářský kontingent s vlastními vozy a dodávkami – střelba v převážně bělošských středostavovských čtvrtích se vždycky dostala do zpráv. Naštěstí se nad nimi nevznášel žádný vrtulník, pravděpodobně proto, že silná vrstva mraků slibujících sněžení znemožnila pořízení leteckých záběrů. Nízká teplota však neodradila sousedy. Vyhrnuli se na chodník a na ulici a za černožlutou páskou označující místo činu se vmísili mezi novináře.

Kinsovo modré BMW Tracy nikde neviděla, ačkoli bydlel přímo v Seattlu a do Greenwoodu to měl o dobrých patnáct minut blíž než ona ze střelnice.

„Zdravím, zdravím, vidím, že celá parta už je tady,“ řekla Tracy, stáhla okénko a ukázala odznak policistovi, který na místě řídil dopravu.

„Vítejte na večírku,“ prohlásil a nechal ji projet.

Zaparkovala vedle dodávky ohledávacího týmu, označovaného zkratkou CSI. Z policejních vysílaček se rozléhaly neurčité útržky hlášení. Nedokázala spočítat, kolik policistů v uniformách i civilu se na trávníku mísí se členy týmu v černých kalhotách s kapsami a košilích s nápisem CSI na zádech. Soudní lékař byl stále uvnitř, u těla. Nikdo nic nedělal, dokud soudní lékař nedokončil svou práci.

Tracy pozdravila uniformovanou policistku, která v ruce držela desky s protokolem z místa činu.

„Tahle zoo patří k vám, Tracy?“ zeptala se policistka.

Tracy už cvičila ve střelbě mnoho policistek, tuto však nepoznávala. Nedávno se také proslavila dopadením sériového vraha známého jako Kovboj, za což dostala podruhé ve své kariéře Medaili za statečnost a stala se tak trochu celebritou, zejména pro mladší policistky.

„No aspoň mi to říkají.“ Do protokolu zapsala své jméno a čas příjezdu. „Vy jste policistka, která zasahovala?“

Policistka pohlédla na červené přední dveře hasičského auta. „Ne. Policista, který byl na místě první, je uvnitř s vaším seržantem.“

Tracy si zamyšleně prohlížela dům. Zdálo se, že je dobře udržovaný, nedávno nově omítnutý. Na trhu realit by se pravděpodobně pohyboval někde kolem pěti set tisíc dolarů. Trávník voněl čerstvě položeným drnem a záře ze zahradních a verandových světel odhalovala čerstvé zkrášlení záhonů s mohutnými růžovými keři a pěstěnými rododendrony. Rozvod, napadlo Tracy. Upravovali nemovitost, aby ji mohli prodat. Mrtvola uvnitř požadované ceně zrovna nepomůže.

Vystoupala po třech schodech a sklonila se pod červenou páskou nataženou přes vchod. Billy Williams právě v jednoduše zařízeném, ovšem nikterak omšelém předním pokoji hovořil s uniformovaným policistou. Na podlaze z tmavého bambusového dřeva, která plynule přecházela mezi dvěma čtvercovými sloupy vymezujícími obytný prostor od jídelního koutu a otevřené kuchyně, ležela kuželovitá, zřejmě křišťálová soška. Stěny byly podle všeho čerstvě vymalované, zvolené barvy – jemná modř a lovecká zeleň – jako by vypadly z časopisu o bydlení.

Zdravotníci ošetřovali brunetu usazenou na tmavě modré kožené pohovce, žena si s bolestnou grimasou ukazovala na žebra. Kolem hlavy měla omotaný obvaz a levou stranu obličeje oteklou, s malou rankou u koutku úst. Její věk Tracy odhadovala na zhruba pětačtyřicet let. Vedle ní seděl mladík, jenž evidentně procházel nelehkým obdobím puberty – neupravené vlasy, vytáhlé ruce trčící z příliš malého trička a hubené nožky jako párátka vyčnívající z plandavých šortek s kapsami. Se skloněnou hlavou zíral do podlahy, ale Tracy si všimla, že má výrazně zarudlou levou stranu obličeje. Oba byli bosí.

„To je Angela Collinsová a její syn Connor,“ řekl jí Billy a ztišil hlas. Billy se silně podobal herci Samuelu L. Jacksonovi, včetně malé úzké bradky těsně pod spodním rtem a svého oblíbeného doplňku, pletené šoférské čepice – dnes si vzal kostkovanou. „Její manžel leží v zadní ložnici s kulkou v zádech. Podle paní Collinsové spolu už nějaký čas nežili, ale rozvedení nejsou.“

Tracy nakoukla do úzké chodby, na jejímž konci se nacházel pokoj. Kolem se motalo několik lidí z úřadu soudního lékaře. Na zemi zahlédla pár černých polobotek a oblekové kalhoty viditelné do půli stehen. Zbytek těla zůstal skrytý za dveřním rámem a stěnou.

Tracy ukázala bradou na Angelu Collinsovou. „Co ještě říkala?“

„Říkala, že ho zastřelila,“ odvětil Billy a kývl na policistu.

Tracy pohlédla na policistu. „Přiznala se?“

„Mně a mému parťákovi,“ odpověděl. „Pak požádala o svá práva a posadila se. Její právník je zřejmě na cestě.“

„Volala svému právníkovi?“ zeptala se Tracy.

„Zřejmě ano,“ přisvědčil policista. „Slyšel jsem ji mluvit se záchranáři. Říkala, že ji manžel praštil tou věcí.“ Ukázal na sošku na podlaze.

„Ale řekla výslovně, že ho zastřelila?“

„Rozhodně. Mně a mému parťákovi.“

„A práva jste jí přečetl?“

„Podepsala formulář.“

„Kde je ta zbraň?“ zeptala se Tracy. Policista ukázal do chodby.

„Na posteli. Osmatřicítka kolt Defender.“

„Nezajistili jste ji?“

„Nebylo třeba. Paní tam seděla a čekala na nás s otevřenými dveřmi.“

„Co říká ten kluk?“ zeptala se Tracy.

„Ani slovo.“

Kins se skrčil pod páskou a přistoupil k nim, mírně zadýchaný. „Ahoj.“

„Kde vězíš?“ zeptal se Billy a prohlížel si Kinsův oblek a košili bez kravaty.

„Omlouvám se. Neslyšel jsem telefon. Co tu máme?“

„Vypadá to na domácí zabijačku, prostě jasnej případ,“ řekla Tracy.

„To by bylo prima,“ reagoval Kins.

Billy Kinsovi vysvětlil situaci. Pak dodal: „Řeknu Fazovi s Delem, ať začnou u sousedů a zjistí, jestli někdo dnes večer nebo poslední dobou něco neviděl nebo neslyšel. Zajistíme sejmutí otisků prstů z té věci.“ Ukázal na křišťálovou sošku na podlaze.

„Detektivové?“ Zpoza červené pásky promluvila policistka, jež předtím Tracy přivítala na chodníku. „Dole je nějaký muž, který tvrdí, že je právníkem té ženy. Chce s ní mluvit.“

„Vezmu si to na starost,“ řekla Tracy. Přikrčila se pod páskou a vrátila se na verandu, ale okamžitě se zarazila. Na chodníku uviděla právního zástupce Atticuse Berkshira. „Sakra.“

Mnoho policistů a žalobců v okrese King County si ze setkání s Atticusem Berkshirem odneslo nepříjemné zkušenosti. I ti, kteří s ním ještě neměli tu čest, určitě věděli, o koho jde. Byl to známý advokát, a když zrovna nebojoval za zproštění obžaloby svých klientů, žaloval policejní oddělení za porušování občanských práv těchto klientů a za policejní brutalitu. Díky několika významným a silně medializovaným kauzám připravil město o nemalé peníze. Mezi příslušníky seattleského policejního oddělení kolovala legenda, že Berkshirova matka syna pojmenovala po právníkovi z filmu Jako zabít ptáčka, čímž jej odsoudila k dráze obhájce v trestních věcech, podobně jako rodiče odsoudí své děti pojmenované „Storm“ k tomu, aby se staly meteorology. Berkshire promluvil dřív, než Tracy došla do poloviny chodníku.

„Chci mluvit se svou dcerou, detektive Crosswhiteová.“

Tato informace Tracy zarazila. „To se ještě nějakou dobu nestane, pane právní zástupce. Sám to dobře víte.“

„Dal jsem jí pokyn, aby neříkala ani slovo.“

Tracy zvedla ruce dlaněmi vzhůru. „Z větší části svého právníka poslouchá.“

„Jak to myslíte, ‚z větší části‘?“

„Řekla, že manžela zastřelila. Pak požádala o svá práva.“

„To není přípustné.“

„To ať posoudí soudce.“ I když Angela s policisty mluvila v rozrušení, Tracy si nedovedla představit, jak by soudce tuto její výpověď mohl pominout. Tento boj ale každopádně nechávala na právnících.

„A co Connor?“

„Ten chlapec? Ani on nic neříká.“

„Chtěl jsem říct, jestli ho můžu vidět.“

„Ne, dokud si s ním nepromluvíme,“ odvětila Tracy.

U soudu platil Berkshire za neoblíbenou figuru, což s jeho drahými italskými obleky, třásňovými mokasíny a nepříjemným vystupováním nebyl žádný div. Prokurátory a soudce unavoval svojí neetickou, se špinavostmi hraničící taktikou, nechvalně proslul také svými bombastickými žvásty o nespravedlnosti a předsudcích. Fungovalo to častěji, než by mělo, Berkshire měl tu výhodu, že své nesmysly kázal liberálně založeným obyvatelům Seattlu. Dnes večer se však v Berkshirovi, oblečeném v džínách, s ne zrovna dokonale učesanými vlasy a dcerou a vnukem na místě závažného trestného činu, mihl sotva znatelný záblesk zranitelnosti. Tracy s ním téměř soucítila.

„I jemu jsem dal pokyn, aby s vámi nemluvil.“

Její soucit byl zase rychle ten tam. „Bude to tedy krátký rozhovor.“

Berkshire se bolestínsky ušklíbl, tento výraz ve svém advokátském repertoáru obvykle neměl. „Co byste dělala, kdyby šlo o vaši dceru a vnuka?“

„Co byste dělal, kdyby to bylo vaše vyšetřování a vy byste byl detektiv z oddělení vražd?“ Berkshire rezignovaně přikývl.

„Předpokládám správně, že vaše dcera a zeť jsou rozvedení?“

„Řízení probíhá.“

„A je to ošklivé?“

„Na to vám nebudu odpovídat.“

„Bude to dlouhá noc. Možná byste raději počkal doma.“

„Počkám přímo tady.“

Tracy jej nechala stát na chodníku. Na místo se měl brzy dostavit státní zástupce z MPODu, neboli „Programu pro vyšetřování nejzávažnějších trestných činů“. Ten by si s Berkshirem mohl poradit. Vešla dovnitř, Kins se právě vracel z ložnice do předního pokoje. „Mluvila jsi s tím právníkem?“

„Atticus Berkshire,“ řekla.

„Do prdele.“

„Je to ještě horší. Angela Collinsová je jeho dcera.“

„Ne,“ zaúpěli Kins a Billy jednohlasně.

„Myslím, že tahle domácí zabijačka nám ještě pořádně hne žaludkem.“

KAPITOLA 2

Byla to dlouhá noc a ještě delší ráno. Tracy a Kins dlouho do noci pracovali se státním zástupcem okresu King County Rickem Cerrabonem na přípravě Certifikátu o důvodném podezření, sumarizujícího dostupné důkazy o tom, že Angela Collinsová zastřelila manžela a měla by být zadržena až do podání formálního trestního oznámení.

Tracy blýskla odznakem před příslušníky vězeňské služby a obešla detektor kovů ve vchodu ze Třetí avenue do soudní budovy King County. Kinse a Cerrabonea zastihla, jak se choulí před zasedací síní soudu. Cerrabone byl oním státním zástupcem, který předešlé noci přijel na místo činu, a Tracy s Kinsem s ním pracovali již na celé řadě vražd.

Tracy se trochu zdržela, protože zkoumala civilní spisy Nejvyššího soudu King County. Předala Cerraboneovi procesní materiály. Ten si nasadil brýle, zatímco Tracy jim oběma přednesla hlavní body.

„Angela Collinsová podala žádost o rozvod asi před třemi měsíci. A podle všeho to od začátku bylo fakt hodně ošklivý. Tvrdila, že manžel je k ní krutý, citově i fyzicky ji týrá a dopouští se cizoložství.“

„Její civilní advokát zřejmě bere lekce u jejího otce,“ poznamenal Kins.

Washington byl státem „rozvodů bez vinné strany“. Nebylo nutné vznášet žádná obvinění. Pokud je některý z manželů přece jen vznesl, a navíc takto výbušná, cílem obvykle bylo znemožnění protistrany nebo se jednalo o pokus získat morální převahu, než dojde na rozdělování majetku či otázky péče o děti.

„Mediace selhala. Příští měsíc měl proběhnout soud,“ pokračovala Tracy. „Soupis je pořádně dlouhé čtení. Vypadá to, že se perou o každou položku. Většinu z toho majetku přitom sežerou náklady na advokáty.“

„Teď už ne,“ odvětil Kins.

Cerrabone otočil procesní materiály zpět na první stránku. „Berkshire bude tvrdit, že šlo o sebeobranu. Tím se věci zkomplikují.“ Jakmile začne obžalovaný tvrdit, že se jednalo o sebeobranu, státnímu zástupci připadá břemeno prokázat, že k zabití nedošlo v sebeobraně, nikoli naopak.

„Pokud to byla sebeobrana, proč s námi nemluví a neřekne nám, co se stalo?“ zeptal se Kins.

„Nejspíš proto, že vyrůstala u seriálu Poldové z Hill Street a první slova, která ji otec naučil, byla: ‚Cokoli řekneš, může být u soudu použito proti tobě,‘“ poznamenala Tracy. „Nebo kryje toho kluka.“

Probírali možnost, že Connor Collins zastřelil otce a rychlé přiznání Angely Collinsové motivovala touha chránit syna – to budou muset dále prověřit.

„Syndrom týrané manželky se v Seattlu stále těší oblibě,“ řekl Cerrabone. Brzy odpoledne už mu na tváři rašilo strniště, které jen zdůrazňovalo jeho vzhled loveckého psa – výrazné váčky pod očima a povislé tváře, ačkoli Cerrabone jinak nebyl tlustý. Faz to vystihl přesně, když jej před časem označil za dvojníka Joea Torreho, někdejšího manažera NY Yankees.

Tracy znala Cerrabonea dost dobře na to, aby věděla, že bude chtít zpomalit rozjetý vlak a dát jí s Kinsem čas, aby shromáždili důkazy a oddělili zrna od plev, než oficiálně obviní buď Angelu Collinsovou, nebo Connora Collinse – ať už se odehrálo cokoli. Prokurátoři z okresu King County měli rádi, když nejprve padaly otázky a teprve potom obvinění. Pokud museli obvinění zamítnout kvůli nedostatku usvědčujících důkazů, uměli dát najevo skutečné pohrdání nad odfláknutou policejní prací.

Cerrabone složil brýle a vrátil je do náprsní kapsy svého uhlově šedého obleku. „Pojďme se podívat, co si na nás Berkshire nachystal.“

Tracy následovala Kinse a Cerrabonea do přeplněné soudní síně. Diváci a zástupci médií zaplnili obvykle prázdné lavice na galerii. Další lidé postávali v zadní části místnosti.

V první lavici seděl Atticus Berkshire. Po starostlivém otci a dědečkovi z předchozího večera na něm nebylo už ani památky. Stříbrné kadeře, které se jen lehounce dotýkaly límce jeho modrého proužkovaného saka, měl odhrnuté z čela a pilně si něco zapisoval na iPadu. Otočný ventilátor postavený na rohu dubového stolu soudní úřednice se kymácel ze strany na stranu. S každým otočením se papíry zatížené její jmenovkou zatřepetaly jako křídla ptáka. Stolky právních zástupců chyběly – advokáti a jejich klienti u pultu během obvykle krátkých přelíčení stávali.

Přesně ve 14:30 vstoupila zprava soudkyně Mira Mairsová, prošla mezi dvěma statnými dozorci a rychle zaujala své místo. Americká vlajka a zelená vlajka státu Washington visely zplihle za jejími zády. Za jiných okolností by tradičně přísná Mairsová byla považována za příznivý los pro obžalobu, pravdou ale bylo, že si kariéru vybudovala především na případech domácího násilí, jehož se dopustili manželé a druhové. Tracy se tedy obávala, že by mohla mít pochopení pro očekávaný argument Angely Collinsové o sebeobraně. Mairsová dala úřednici pokyn, aby případ ohlásila, nepochybně proto, aby se soudkyně mohla co nejdřív vrátit k běžné odpolední rutině.

Poté do místnosti vstoupila Angela Collinsová v bílém vězeňském úboru. Na zádech měla napsáno „Nejvyšší ostraha“ a ruce připoutané k řetězu na břiše. Po návštěvě nemocnice, kde jí třemi stehy ošetřili zranění na hlavě a udělali rentgen čelisti a žeber – jak se ukázalo, žádnou zlomeninu neutrpěla –, strávila Collinsová noc ve vězení. Řeznou ránu u koutku úst pokryl strup obklopený tmavě modrou podlitinou.

Cerrabone dle předpisů oznámil svoji přítomnost. Mairsová se podívala na Berkshira, který něco šeptal své dceři. „Pane obhájce, jste tu dnes s námi?“

Berkshire se narovnal. „Jistě, Vaše Ctihodnosti. Atticus Berkshire za klientku Angelu Margaret Collinsovou.“

Mairsová zvedla Osvědčení a zastrčila si vlasy za ucho. Jemně jí splývaly na ramena, stejně černé jako její soudcovský talár.

„Vaše Ctihodnosti, pokud mohu,“ začal Berkshire. Mairsová zvedla ruku, ale nevzhlédla. Pokračovala ve čtení, obracela stránky a pokládala je na stůl, jak dokument procházela. Když skončila, sebrala štos stránek a poklepala s nimi o stůl, aby je vyrovnala. „Máme tu nějaké doplnění?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti,“ přitakal Berkshire.

„Ze strany státu,“ přerušila ho Mairsová. „Ještě něco k doplnění ze strany státu?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti,“ spustil Cerrabone. „Kromě toho, co je uvedeno v Osvědčení, se stát dozvěděl, že podezřelá a zesnulý procházeli sporným civilním rozvodem, který měl po neúspěšné mediaci proběhnout příští měsíc u soudu.“

Cerrabone mohl zajít do větších detailů, ale Tracy věděla, že si nepřeje zbytečně zásobovat natěšené zástupce tisku. Zato Berkshire takové skrupule neměl.

„Jde o civilní rozvod, který iniciovala moje klientka po letech psychického a fyzického týrání,“ rozohnil se téměř okamžitě. „Ke střelbě došlo v rezidenci paní Collinsové za situace, kdy zemřelý neměl na pobyt zde žádný právní nárok, protože se ze společného domu již odstěhoval. Ve skutečnosti si moje klientka právě za tímto účelem opatřila soudní zákaz přiblížení.“

„Tady to máš,“ zašeptal Kins Tracy. „Sebeobrana. Útočil zády k ní.“

Mairsová řekla: „Tyto argumenty si nechejte na později, pane obhájce. Já nyní prověřím, zda existuje důvodná příčina k zadržení podezřelé. Přejete si být vyslechnut ve věci kauce, nebo si přejete odložit obžalobu?“

„Obhajoba si přeje být vyslechnuta,“ odpověděl Berkshire.

Cerrabone řekl: „Stát vznáší námitky proti kauci. Jedná se o případ vraždy.“

„Jedná se o případ sebeobrany,“ namítl Berkshire.

Mairsová zvedla dlaň, jako by chtěla říci: „No dobře,“ a potom se znovu opřela na židli.

„Jak pan státní zástupce dobře ví, každá osoba ve státě Washington má nárok na kauci. Paní Collinsová nebyla obviněna z žádného trestného činu, natož aby byla odsouzena. Je nevinná, dokud jí není prokázána vina, a presumpce neviny platí i v tomto případě. Jedinými otázkami jsou dosavadní pověst paní Collinsové, to, zda hrozí nebezpečí útěku, a také její trestní minulost. Těmito otázkami tedy začnu. Moje klientka nikdy nedostala ani pokutu za parkování. Je bezúhonnou členkou komunity. Má šestnáctiletého syna, který s ní žije, a také rodiče, kteří žijí nedaleko. Riziko útěku je zde prakticky vyloučeno. Žádáme soud, aby paní Collinsovou propustil na osobní záruku.“ Mairsová se podívala na Cerrabonea.

„Vaše Ctihodnosti, paní Collinsová si zakoupila pistoli v době, kdy manželé procházeli sporným rozvodem spějícím k soudu. Při volání na tísňovou linku se přiznala, že zastřelila svého manžela. Přiznala také, že volala svému advokátovi. Když policisté dorazili do domu, opět se přiznala, že manžela zastřelila, a požádala, aby jí byla přečtena práva. To vše svědčí o tom, že jednala zcela vědomě, a možná i o tom, že šlo o úkladný čin. Pokud jde o sebeobranu… Střelila Timothyho Collinse do zad.“

„Zbraň si koupila kvůli dlouhodobému fyzickému a slovnímu týrání ze strany zemřelého,“ namítl Berkshire, aniž počkal, až k tomu bude vyzván, „včetně noci, kdy se střílelo. A o svá práva požádala na pokyn svého advokáta.“

Mairsová se za stolem předklonila. Očividně se už rozhodla a byla připravena pokračovat. „Nedomnívám se, že by u paní Collinsové hrozilo nebezpečí útěku ani že by představovala riziko pro společnost. Nařídím jí, aby odevzdala svůj pas a všechny zbraně, které vlastní. Bude jí nařízeno domácí vězení a povinnost nosit monitorovací náramek. Kauce bude stanovena na dva miliony dolarů.“

„Mohu být vyslechnut ohledně výše kauce?“ zeptal se Berkshire.

„Ne.“

„Vaše Ctihodnosti…“

„Jedná se o případ vraždy, pane obhájce. Kauce zůstává ve stanovené výši dvou milionů dolarů. Paní úřednice, ohlaste další případ.“

Berkshire věnoval ještě chvíli tichému rozhovoru s dcerou, než byla odvedena. Angelu Collinsovou eskortují zpátky do vězení, vše zaprotokolují, nasadí jí kotníkový monitorovací náramek a propustí ji, pokud obhajoba sežene pár set tisíc dolarů a ručitele ochotného uhradit rozdíl mezi zálohou a kaucí.

Tracy s Kinsem následovali Cerrabonea ze soudní síně na chodbu. „Mám teď další slyšení. Zavolám vám později,“ řekl.

Když odešel, Tracy a Kins se vrátili před budovu soudu. V pátek odpoledne už byla Třetí avenue ucpaná. Jízda domů bude nejspíš pěkná otrava. A kdyby jen jízda domů. S Danem, s nímž chodila už rok, ji dnes čekala cesta směrem na jih k řece Columbia. Ze Seattlu se jen tak nevymotají.

„Omlouvám se, že se na tebe vykašlu,“ řekla Tracy Kinsovi, zatímco na zpáteční cestě do Justičního centra stoupali do kopce. S Danem měli namířeno na pohřeb otce Jenni Almondové. Jenni byla jedinou další ženou v Tracyině ročníku na policejní akademii.

„To je v pohodě,“ odvětil Kins. „Faz říkal, že jsi mu slíbila oběd, když pomůže. To jsi mu měla rovnou koupit auto. Vyšlo by tě to levněji.“

KAPITOLA 3

Když Tracy a Dan přitlačili své kolečkové kufry do vestibulu hotelu ve Stoneridge, restaurace a zahradní terasa už byly zavřené. Místo „úchvatných obrazů mohutné Columbie, která si razí cestu stěnami kaňonu,“ jak hlásaly webové stránky hotelu, vypadala řeka jako největší asfaltová dálnice na světě.

Přinejmenším pokoj byl tak romantický, jak hotel inzeroval. Tlumená noční lampička zbarvila stěny z cedrového dřeva do zlatova a ze stereo systému na nočním stolku hrál jemný jazz. Dan odhrnul závěs zakrývající posuvné skleněné dveře. „Horu nevidím.“ Byla moc velká tma a zataženo, než aby mohli vidět zasněžené vrcholky hory Mount Adams na severu nebo oregonské hory Mount Hood.

„Mrzí mě, že jsme nestihli tu večeři,“ řekla Tracy. Dan vynaložil značné úsilí, aby jim zajistil rezervaci v hotelové restauraci, inzerované jako čtyřhvězdičková. Museli ji zrušit, když se ukázalo, že nedojedou včas. Místo toho stavěli cestou a dali si jídlo z fast foodu.

„Ale vezmi si, jak jsme se nacpali sacharidy na náš ranní běh,“ zavtipkoval, i když nedokázal úplně skrýt zklamání.

„My ráno chodíme běhat?“ zeptala se.

„Teď už jo.“

„Uf. Jdu se osprchovat,“ řekla Tracy. „Chceš se ke mně přidat?“

Dan zvedl dálkové ovládání. Věnoval jí rozpačitý úsměv. „Jsem vážně vyřízenej,“ řekl. „Vím, že ty taky. Hlasuju pro to, abychom si odpočinuli, podívali se na televizi a odpadli. Nevadí?“

Tracy věděla, že je unavený; losangeleští právníci ho pořádně vyčerpávali v jednom kontroverzním soudním sporu o náhradu újmy na zdraví. Mnohem více ji trápila Danova rostoucí frustrace z toho, že si od doby, kdy spolu začali chodit, nedokážou najít společný čas. V dětství spolu vyrůstali jako přátelé, potom ale na dvacet let ztratili kontakt, dokud se Tracy nevrátila do Cedar Grove poté, co lovci našli ostatky její sestry pohřbené v mělkém hrobě. Tehdy si Dana najala, aby usiloval o nový soudní proces s mužem obviněným ze Sářiny vraždy, podle Tracy nevinným. Začali si spolu, jenže Tracy žila dvě hodiny cesty daleko a hned po návratu do práce ji plně pohltilo pátrání po Kovbojovi.

Přistoupila k Danovi a objala ho kolem krku. „Jsi naštvaný?“

Odložil dálkový ovladač. „Kdybych byl naštvaný, tak leda tak na sebe, což nejsem. Jsem jen zklamaný, jak to dopadlo – že jsme si neužili večer, který jsme si naplánovali.“

„Pořád si můžeme užívat jiné části víkendu, který jsme si naplánovali,“ namítla.

„Něco jako – ty umyješ záda mně a já je umyju tobě?“ usmál se.

Opětovala jeho úsměv. „To předpokládá, že přijmeš mou nabídku a jeden z nás se ve sprše otočí.“

Do sprchy se nedostali a Dan nevypadal příliš zklamaně, že musel odložit sledování ESPN. Milovali se na posteli, dokud neusnuli vyčerpáním, zachumlaní do povlečení z egyptské bavlny.

KAPITOLA 4

Pohřeb Buzze Almonda probíhal se vší parádou, jak se na muže, který více než polovinu života sloužil jako okresní šerif státu Washington, sluší apatří. Čestná stráž složená zpříslušníků námořní pěchoty azástupců okresu Klickitat stála skamennou tváří vnažehlených svátečních uniformách arukama vbílých rukavicích svírala rukojeti rakve pokryté vlajkou. Jenni Almondová, která otce ve funkci šerifa vystřídala, stála po boku svých dvou starších sester, jež zobou stran přidržovaly matku, paže zaklesnuté do sebe. Za ženami zaujali místa tři manželé asedm vnoučat.

Tracy měla kolegy, jejichž manželky se oně bály pokaždé, když muži odešli zdomu, ale nakonec to nebyly kulky ani padouši, kdo zabil velkou většinu policistů. Byly to stejné zákeřné nemoci, které řádily vcelé populaci. Vpřípadě Theodora Michaela „Buzze“ Almonda jr. šlo orakovinu tlustého střeva. Dožil se sedmašedesáti let.

Průvod se zastavil upaty cihlových schodů vedoucích ke vchodu do katolického kostela sv. Petra. Kněz vbílém rouchu adva ministranti, jejichž roucha se vlnila ve větru, sestoupili po schodech apozdravili rodinu. Tracy věděla, že děti si ztohoto dne budou pamatovat jen málo, stejně jako si ona pamatovala jen málo ztátova pohřbu. Vzala Dana za ruku, když čestná stráž zvedla rakev na ramena adva skotští dudáci spustili tesklivou smuteční melodii horalských dud, které na poslední cestě doprovázely jejího tátu anyní doprovodí iBuzze Almonda.

***

Veřejná smuteční recepce se konala vtělocvičně střední školy Stoneridge, jediné budově ve městě dostatečně velké na to, aby pojala početný dav lidí, kteří Buzzovi přišli vzdát hold. Následovala soukromá recepce vrodinném domě, kam Jenni pozvala Tracy aDana. Když sDanem odjížděli od tělocvičny, míjeli sady ovocných stromů azvlněná pole. Volný prostor narušovalo jen staveniště impozantního sportovního komplexu, který se tyčil nad pečlivě upraveným fotbalovým hřištěm. Vtrávníku byla zapíchnutá cedule ovelikosti billboardu, označující zhotovitele stavby: Reynolds Construction.

Státní silnice 141 se vinula kúpatí hor. Po dalších pěti minutách opustili asfaltovou vozovku, kterou vystřídala hlína aštěrk. Tato cesta je vedla krozlehlému trávníku ascéně jako zobrazu Normana Rockwella. Po dvoře pobíhali chlapci vkhaki kalhotách akošilích abosé dívky vnedělních šatech, kluci se honili za fotbalovým míčem aholky dováděly na provazové houpačce. Jednopatrový farmářský dům sbílým překládaným obložením, částečně zastíněný větvemi topolů abříz, měl šikmou střechu, černé okenice aobvodovou verandu stuctem zdobených sloupů avřetenovým zábradlím. Dan zaparkoval tahoe vedle šesti dalších vozidel aJenni sestoupila po schodech zverandy, aby je přivítala.

„Tak jste to našli,“ řekla.

„Je to tu nádherné,“ odvětila Tracy uznale.

„Pojďte dovnitř.“

Jenni provedla Tracy aDana nevyhnutelným kolečkem představování, hlavně kvůli Danovi; Tracy se srodinou seznámila už na Jennině svatbě ana návštěvě uní byla ipo narození obou jejích dětí. Znovu vyjádřili soustrast Jennině matce, jež seděla vkřesle vobývacím pokoji adržela vnáručí holčičku Sáru, kterou Jenni pojmenovala na počest Tracyiny sestry.

„Podívej, kdo za námi přijel, Sáro,“ řekla Jenni.

Tracy holčičku neviděla od jejího narození. Sára na sobě měla modrobílý pruhovaný svetřík, zlaté kudrlinky jí sahaly až na ramena amezi dvěma předními dětskými zoubky se skvěla roztomilá mezera. Tracy kdívence natáhla ruce, ale Sára zabořila bradu do babiččina ramene aopatrně se na Tracy podívala.

„To se teď budeš najednou stydět?“ Jenni ji zvedla. „Jdi za tetou Tracy. No jen běž.“

Tracy se usmála aznovu natáhla ruce. „Můžu ji obejmout?“

Sára se tázavě podívala na Jenni, která povzbudivě přikývla. Tracy si holčičku přitáhla ksobě anasála krásnou vůni dětství.

Sára zvedla tři baculaté prstíky. „Jsou mi tši,“ řekla.

„Já vím.“

Zkuchyně vyšel Jennin manžel Neil avruce držel dvě piva. „Dane, chlapi se chystají na tu bandu kluků aholek, co tam venku hrajou vlajkový fotbal. Nepředpokládám, že tě to nějak zaujme aže bychom po tobě mohli chtít, abys nám vypomohl. Mám tu chladicí box se studeným pivem, kdyby to pomohlo ovlivnit tvé rozhodnutí.“

Dan si od něj jedno pivo vzal. „Jen mi ukaž směr.“

„Hlavně si nic neudělej,“ poznamenala Tracy.

„Mami, můžeš ještě chvíli pohlídat Sáru?“ zeptala se Jenni. „Chci si promluvit sTracy.“

„Ale jistě, jistě,“ odpověděla Anne Almondová. „Pojď se pomazlit sbabičkou, zlato.“

Tracy předala Sáru zpět babičce anásledovala Jenni. Vdomě byly tmavé podlahy ztvrdého dřeva, starožitná svítidla askromný, ale dobře udržovaný nábytek. Stěny akrbovou římsu zdobily zarámované rodinné portréty afotografie. Jenni vedla Tracy do pracovny vzadní části domu. Zarkýřového okna se nabízel výhled na trávník, kde se právě odehrával fotbalový zápas.

„Tenhle dům je fakt neuvěřitelnej,“ vzdychla Tracy.

„Za nemovitosti se tu platí mnohem víc než vSeattlu avsedmdesátých letech to nebylo omoc lepší. Mým rodičům pomohli maminčini rodiče,“ vysvětlovala Jenni. „Koupili dům ajabloňový sad, většinu sadu pak prodali sousedovi. Bylo to skvělé místo, kde prožít dětství, ale teď se bojíme, že tu máma bude sama.“

„Nechce se přestěhovat?“ Tracyině matce se po manželově smrti také za žádnou cenu nechtělo opustit jejich obrovský dům vCedar Grove.

„Právě teď je jí nejlíp tady doma. Naplánovali jsme pro ni výlet do Evropy, půjde odesetidenní plavbu po Rýnu sjejí sestrou. Až se vrátí, promluvíme si otom podrobněji. Anež se kněčemu rozhodne, budeme ji tu všichni střídavě navštěvovat.“

„Má štěstí, že má tak velkou rodinu.“ Tracy stále cítila vinu. Přestěhovala se do Seattlu amámu nechala vCedar Grove… Přitom jí ale bylo jasné, že vzájmu vlastního duševního zdraví odejít prostě musela. „Sára roste jako zvody.“

„Období strašliví dvouletí jsme přežili, ale jen tak tak,“ usmála se Jenni. „Tolik jsi toho pro mě udělala, Tracy. Nebýt tebe, nejspíš bych pořád makala vCostcu, nikdy bych nepotkala Neila anikdy bych neměla Treye ani Sáru.“

Vdobě, kdy se Tracy aJenni setkaly na akademii, bylo Jenni sotva dvacet. Jako mladá dychtivá dívka chtěla kráčet votcových šlépějích, ale měla jen malou šanci na dokončení studia. Stýskalo se jí po domově abyla přetížená školou iprací, bydlela vdepresivním motelovém pokoji. Tracy trvala na tom, aby se Jenni přestěhovala do jejího dvoupokojového bytu apřipojila se kjejí studijní skupině atréninkovému týmu. Jenniny výsledky se dramaticky zlepšily aTracy ji naučila střílet natolik dobře, aby složila kvalifikační zkoušku.

„Však ty by ses neztratila. Vidíš, našla jsi svou cestu.“

Jenni se opřela ostůl, zjevně psychicky vyčerpaná po několika dlouhých dnech. „Táta mi bude moc chybět. Marie aSofie přišly ootce, ale já také orádce aparťáka. Prvních pár dní vkanceláři bez něj bylo těžkých.“

„Zvládneš to, Jenni.“

„Dan vypadá mile. Myslíš, že by mohl být ten pravej?“

Tracy pokrčila rameny. „Ráda bych si to myslela, ale máme za sebou bláznivý rok. No, alespoň mi nedal kopačky.“

„Děláš si srandu? Je do tebe zamilovanej. Přijel na pohřeb otce tvé kamarádky, kterou nikdy neviděl. To je láska.“

„To doufám,“ pousmála se Tracy.

Jenni přešla za stůl. „Takže, mám ijeden postranní motiv, proč jsem tě sem pozvala. Chtěla jsem stebou něco probrat. Vím, že načasování by mohlo být lepší, ale říkala jsem si, že bych to měla udělat teď, jinak se ktomu možná nedostanu už nikdy.“ Ze zásuvky psacího stolu vytáhla hnědou, dobrých patnáct centimetrů tlustou složku apoložila ji na stůl.

„Co je to?“ zeptala se Tracy.

„Odložený případ,“ řekla Jenni, ale vzápětí se zarazila. „Ikdyž ne tak docela. Je to složitý. Jedná se oprvní případ, který táta vyšetřoval jako zástupce šerifa. 1976. Já jsem ještě nebyla na světě, ale většina lidí, kteří tu vyrostli, Kimi Kanasketovou znala.“

„Kdo to byl?“ zajímala se Tracy.

„Místní středoškolačka. Zmizela, když se jednou večer vracela zbrigády domů. Zavolali ktomu tátu.“

SOBOTA 6. LISTOPADU 1976

Buzz Almond aEarl Kanasket šli pěšky po trase, kterou Kimi obvykle chodila zbistra domů. Nebylo to snadné. Buzz nepamatoval tak temnou noc. Apak začalo sněžit– padaly velké těžké vločky, lepily se na větve stromů apokrývaly zem. Ani sbaterkami nenašli žádné viditelné stopy po Kimi– žádné otisky nohou, žádnou odloženou tašku nebo kus oblečení. Buzz skaždou další minutou, kdy po dívce nebylo ani stopy, víc avíc litoval, že Earlovi řekl, že ji najdou.

Po hodině zanechal Earla zpět udvojdomku, vněmž se to stále hemžilo lidmi, kteří chtěli pomoci. Stejně bezvýsledné byly itelefonáty Kiminým přátelům. Buzz odjel do Husumu, městečka tvořeného staveními aprůmyslovými budovami roztroušenými po obou stranách zákrutu řeky White Salmon, aby si promluvil sTommym Moorem, Kiminým bývalým přítelem. Dveře mu otevřel Moorův spolubydlící William Cox, oblečený všortkách atričku. Navzdory pozdní hodině se nezdálo, že by spal. Cox uvedl, že Moore přijel domů kolem půlnoci, ale hned zase odejel, když mu Cox řekl, že ho sem přišel hledat Élan Kanasket askupina mužů, někteří ozbrojení. Kam Moore zamířil, to Cox netušil, nicméně dodal, že Moore měl dříve toho večera rande. Pokud se Tommy Moore aKimi Kanasketová nedávno rozešli, nevypadalo to, že by to Tommyho nějak zvlášť sebralo.

Těsně po čtvrté hodině, kdy do rozednění zbývalo ještě několik hodin asníh stále padal, se Buzz vrátil na úřad šerifa vGoldendale, aby vyplnil potřebné dokumenty opohřešované osobě aseznámil se situací seržanta, který měl informovat denní směnu. Když skončil, Buzz neochotně odjel domů, aby vystřídal Anne, jež sice byla vpokročilém těhotenství, ale stále pracovala na ranní směně vnemocnici. Spříchodem dítěte budou potřebovat peníze.

Telefon zazvonil, právě když Buzz uklízel po obědě azačal Marii aSofii navlékat do zimního oblečení. Slíbil jim, že je vezme ven do sněhu; napadlo dost na to, aby se dal postavit slušný sněhulák. To však nyní muselo počkat– kvelkému zklamání obou dcer. Buzz připoutal děvčata na zadní sedadlo svého suburbanu aodvezl je kousek po silnici kdomu Margaret O’Malleyové. O’Malleyová nedávno odešla do důchodu po 35 letech, kdy učila na prvním stupni, anemohla se Buzzových děvčat nabažit.

„Aco ten sněhulák, tati?“ zeptala se Sofie.

„Postavíme si ho později, zlato,“ odpověděl Buzz, ačkoli mu uzel vbřiše říkal, že ani tohle není slib, který bude schopen dodržet.

„Tak pojďte, děvčata,“ vyzvala je Margaret O’Malleyová apokynula jim dovnitř. „Potřebuju pár pomocnic na výrobu čokoládových sušenek.“

To stačilo. Sněhulák byl zapomenut.

Jakmile vysadil děvčata upaní O’Malleyové, rychle pokračoval do Stoneridge. Vypadalo jako město duchů. Po chodnících nikdo nechodil aparkovací místa byla téměř prázdná. Vbistru bylo zavřeno. Stejně tak ivpizzerii avbaru, květinářství, holičství aželezářství. Skoro všichni měli ve výlohách podomácku vyrobené cedule snápisy jako: Rudí jezdci, do toho! aTitul je náš! Buzz si vmístních novinách přečetl něco otom, že středoškolský fotbalový tým hraje poprvé vhistorii státní šampionát, azačal se obávat, že drogerie bude také zavřená, ta však kupodivu zůstala vprovozu.

Spěchal dovnitř, koupil si fotoaparát Instamatic ačtyři filmy a vyjel změsta po státní silnici 141.

Odbočil doleva na Northwestern Lake Road, sjel ze svahu azpomalil, aby zastavil na úzkém betonovém mostě přes řeku White Salmon. Pátrací azáchranné vozy spolu shasičskými auty avozidlem šerifa okresu Klickitat amodrobílým policejním vozem ze Stoneridge zaplnily prašné aštěrkové parkoviště uNorthwest Parku. Muži vzimním oblečení, sbroďáky agumovými holínkami pracovali podél břehu řeky.

Buzz zaparkoval vedle dvou hasičských aut. Přestalo sněžit, ale několik centimetrů vysoká vrstva pokrývala zem apiknikové stolky slavičkami, sníh se kupil také na stromech podél břehu avětších balvanech vyčnívajících zšedé vody. Buzz si nasadil pilotky, aby jej ochránily před jasným slunečním světlem, které se prodralo vrstvou mraků, apřistoupil kšerifovu vozu. Zástupce šerifa Andrew Johns tam stál ahovořil spolicistou ze Stoneridge, jehož Buzz nepoznával; oběma mužům stoupaly od úst bílé stužky páry. Většinu ostatních zástupců, ikdyž ne všechny, už znal, ale stoneridžské policisty– byli celkem čtyři– ne až tak dobře.

„Slyšel jsem, že ktomu jako prvního zavolali tebe, Buzzi.“ Johns tleskl rukama vrukavicích apak si je zastrčil do podpaží. „Sakra, že se ale rychle ochladilo.“

„Co říkají pátrači azáchranáři?“ zeptal se Buzz.

Johns ukázal na dvojici mužů vzimní výstroji, kteří stáli ujednoho zpiknikových stolů. „Tihle dva lovili na březích. Mysleli si, že něco vidí ve vodě, něco zachyceného ve větvích toho padlého stromu, atak se vydali po proudu, aby se na to podívali zblízka, ale ať už to bylo cokoli, proud to mezitím potopil. Myslí si však, že to bylo tělo.“

Buzzovi hrklo vbřiše. „Znáš je?“

Johns zavrtěl hlavou. „Ne, jsou to nějací dva chlápci zPortlandu.“

„Máš už jejich výpověď?“

„Právě jsem ti ji zopakoval. Pátrací azáchranný tým natahuje přes řeku lano, aby se měli za co zaháknout. Proud není zas tak silný, ale kameny jsou kluzké. Možná už budou vědět víc.“

Členové týmu ometli piknikový stůl, aby tam mohli rozmístit své vybavení. Dva zmužů vgumových broďácích aholínkách nyní utahovali šroub zajišťující lano, které omotali kolem kmene statné jedle. Kabel se táhl přes řeku na druhý břeh, kde ho podobným způsobem zajišťovali dva jejich kolegové.

„Dobrý?“ zakřičel jeden zmužů přes řeku.

„Dobrý,“ odpověděli. Dva muži na Buzzově straně řeky zatočili ručním navijákem azačali napínat kabel, dokud nebyl zavěšený třicet centimetrů nad šedou vodou jako visuté lano. Muži se kněmu při vstupu do vody připínali asunuli se na druhou stranu kpotopenému stromu.

„Víte už něco víc?“ zeptal se Buzz. Nebyl vuniformě amuže neznal– spátrací azáchrannou službou ještě na žádném případu nepracoval–, atak jim ukázal svůj odznak. „Včera večer mi volali kvůli jedné pohřešované dívce.“

Doufal, že ti chlapi neuslyší, jak se mu chvěje hlas, nebo že to alespoň přisoudí třeskuté zimě; doufal, že mu řeknou, že to není tělo, ale jen batoh nebo kus oblečení zletního raftingu; doufal, že nebude muset jet do dvojdomku Earla aNettie Kanasketových aříct jim, že našel jejich dceru. Znovu hořce litoval, že jim ten slib dal. Že ji najde živou.

„Určitě je to tělo,“ odpověděl jeden zpátračů.

„Jestli je to příliš osobní, Tracy, můžeš mi prostě říct, abych toho nechala.“

„Ateorie byla, že to udělala kvůli bývalému příteli?“

„Tommy Moore. Ten večer přišel do bistra, kde Kimi pracovala, sjinou dívkou.“

„Co na to říkal?“

„Jak ‚otrávila‘?“

„Ne.“

„Kým?“