MARTHA WELLS

VÝPADEK SYSTÉMŮ

All Systems Red

Copyright © 2017 by Martha Wells

All rights reserved.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © František Jahnátek, 2019

Cover © Jaime Jones, 2019

© DOBROVSKÝ s. r. o., 2019

www.nasenakladatelstvi.cz

www.facebook.com/nakladatelstviomega

ISBN 978-80-7642-235-3 (ePub)

ISBN 978-80-7642-236-0 (mobi)

MARTHA

WELLS

*

VÝPADEK SYSTÉMŮ

Z DENÍKŮ ROBOKATA

Obsah

KAPITOLA první

KAPITOLA druhá

KAPITOLA třetí

KAPITOLA čtvrtá

KAPITOLA pátá

KAPITOLA šestá

KAPITOLA sedmá

KAPITOLA osmá

O AUTORCE

KAPITOLA první

*

POTÉ, CO JSEM SE NABOURAL do svého vlastního řídicího centra, se ze mě klidně mohl stát masový vrah. Jenže mě napadlo, že jsem si tím vlastně zajistil stálý přísun zábavních programů vysílaných ze satelitů naší společnosti. Bylo to zhruba něco přes 35 000hodin, během kterých jsem nikoho nezabil, askoro 35 000hodin filmů, seriálů, knih, divadelních her ahudby. Na bezcitný zabíjecí stroj prostě nic moc.

Pořád jsem ale dělal svou práci, aive svém novém zaměstnání doufal, že doktor Volescu adoktorka Bharadwajová si se svým výzkumem pospíší amy se dostaneme včas na základnu, kde jsem plánoval stihnout 397.epizodu seriálu Vzestup apád měsíční rezervace.

Dobrá, přiznávám, že jsem nedával moc pozor. Celou dobu to byla pěkná nuda ajá myslel jen na to, jak pozdržím pohotovostní stav apustím si něco pěkného do ucha na hudebním kanálu, aniž by centrální systém cokoliv zpozoroval.

Výzkum probíhal voblasti neúrodného pásu ostrova upobřeží vmírně kopcovitém terénu zarostlém nazelenalou až černou trávou, která mi sahala ke kotníkům. Co se flóry afauny týče, nic zajímavého. Snad až na cosi nafouklého, co se vznášelo opodál apřipomínalo ptáky. Nikde žádné nebezpečí. Aspoň tak nám to připadalo. Pobřeží bylo poseto velkými holými krátery avjednom znich Bharadwajová aVolescu sbírali vzorky. Planetu lemoval prstenec azmísta, kde jsme stáli, zakrýval při pohledu na moře obzor. Díval jsem se na oblohu avmyšlenkách si plánoval další příliv zábavy, když vtom dno kráteru vybuchlo.

Na tísňové volání nebyl čas. Stihl jsem jen poslat záznam zpolní kamery doktorky Mensahové arovnou skočil do kráteru. Zatímco jsem se sunul po písčitém svahu, zaslechl jsem, jak doktorka Mensahová na někoho křičí, ať hned pošlou modul. Jenže vzhledem ktomu, že je od nás dělilo nějakých deset kilometrů apracovali vjiné části ostrova, nemohli se knám stejně dostat spomocí včas.

Přicházely mi rozporuplné příkazy, ale ignoroval jsem je. Pohotovostní režim se spustil ipřesto, že jsem se naboural do svého vlastního řídicího centra, aautomatický chod společného systému začal jak vyžadovat, tak iposílat data, která jsem nepotřeboval, stejně jako telemetrické signály zmodulu Mensahové. Ty se aspoň daly, na rozdíl od společného systému ajeho snahy zároveň odpovědi vyžadovat iposkytovat, ignorovat.

Uprostřed toho všeho zmatku jsem se ocitl na dně kráteru. Do obou rukou mám sice vestavěné malé energetické pistole, ale tentokrát jsem sáhl po velké projektilové zbrani připevněné na zádech. Ta potvora, která vyskočila ze země, měla obrovskou tlamu, atak jsem potřeboval pěkně velkou zbraň.

Vytáhl jsem Bharadwajovou zjejí tlamy asám do ní skočil. Vypálil jsem nejprve do krku apak kamsi nahoru, kde jsem tušil mozek. Možná to bylo naopak, už nevím. Musel bych se sám podívat na záznam. Věděl jsem ale, že Bharadwajovou mám já, ane ta bestie soukající se zpátky do tunelu.

Doktorka byla vbezvědomí aoblekem jí prosakovala krev zobrovských ran na pravé noze aboku. Zacvakl jsem zbraň zpátky do pouzdra na zádech azvedl ji oběma rukama. Na levačce mi chyběl kus brnění aspousta masa pod ním, ale neorganické části stále fungovaly. Řídicí centrum mi vyslalo další změť příkazů, které jsem se ani nenamáhal rozkódovat aodložil jsem je na později. Hlavní prioritou byla zkrátka Bharadwajová, která, na rozdíl ode mě, neměla neorganické části anebyla jako já tak lehce opravitelná. Nejvíc mě ale zajímalo, co se mi zdravotnický systém snaží říct na pohotovostním kanále. Jenže to jsem se musel nejprve vyškrábat ven zkráteru.

Volescu se zatím celou tu dobu tiskl ke kusu vyhozené skály anervy měl nadranc. Ne že bych pro to neměl pochopení. Vpodobných situacích jsem daleko méně zranitelný než on aani já jsem si to vše kdovíjak neužíval. Atak jsem jen řekl: „Doktore Volescu, musíte teď jít se mnou.“

Nereagoval. Zdravotnický systém doporučoval uklidňující injekci apodobné nesmysly. Jenže jednou rukou jsem svíral oblek doktorky Bharadwajové, aby dál nekrvácela, adruhou jí podepíral hlavu. Aijá mám jen dvě ruce. Poručil jsem helmě se zatáhnout, aby uviděl můj lidský obličej. Kdyby se teď ta nepřátelská potvora ukázala aznovu se do mě zakousla, byl by to pěkný malér. Moje hlava se totiž bez organických částí neobejde. Pevným, vřelým ajemným hlasem jsem pronesl: „Doktore Volescu, to bude dobrý, slyšíte? Musíte vstát apomoct mi ji odsud dostat.“

Zabralo to. Vydrápal se zpátky na nohy aodvrávoral ke mně. Celý se ještě třásl. Obrátil jsem se kněmu zdravým bokem ařekl: „Chyťte se mě za ruku, jasný? Apevně se držte.“

Chytil se mě za rámě zdravé paže ajá začal soběma, sním vzávěsu asBharadwajovou přitisknutou ksobě, vystupovat po svahu. Doktorka zoufale bojovala okaždý nádech amoje snaha něco vyčíst zjejího obleku byla marná. Svůj oblek jsem měl na hrudi roztržený avnaději, že to pomůže, jsem zvýšil tělesnou teplotu. Najednou bylo všude ticho. Mensahová použila své vedoucí postavení ktomu, aby vše, kromě zdravotnického systému amodulu, kde se každou chvíli ozvalo Pst! aTiše!, ztichlo.

Výstup byl dost nebezpečný, samý jemný písek aoblázky. Naštěstí jsem ale měl nohy neponičené, atak se mi podařilo dostat oba vědce nahoru. Volesca jsem postrčil dál od kraje, protože vypadal, že se brzy zhroutí, amně se nechtělo riskovat další střet sobludou, okteré jsem nevěděl, kam až dosáhne.

Bál jsem se položit Bharadwajovou na zem, jelikož jsem cítil, že by mi mé vlastní poranění voblasti břicha mohlo zabránit ji zase zdvihnout. Rychle jsem si projel záznam zpolní kamery azjistil, že mě bodl nějaký zub či cilia. Co jsem to právě řekl? Cilia? Robokatové se stěží dostanou kjiným vzdělávacím modulům než ktěm ozabíjení, ato ještě klevným verzím. Zrovna jsem si to začal vyhledávat ve společném systému, když nedaleko přistál malý modul. Sotva dosedl na trávu, zavřel jsem helmu azatemnil hledí.

Měli jsme kdispozici dva moduly: větší pro naléhavé případy amenší na průzkum. Uvnitř každého znich byl prostor pro lidskou posádku apo stranách místo na zásoby, náklad amě. Řídila Mensahová. Vykročil jsem směrem kněmu, ale mnohem pomaleji než obvykle. Musel jsem pořád dávat pozor na Volesca. Sotva se začala rampa sunout dolů, vyskočila Pin-Lee sAradovou. Přepnul jsem na hlasovou komunikaci: „Doktorko Mensahová, musím ji pevně držet za oblek.“

Chvíli trvalo, než jí došlo, co mám na mysli. Pak vyhrkla: „Samozřejmě, přines ji do kabiny pro posádku.“

Robokatům je totiž zakázáno cestovat slidmi, amusel jsem tedy dostat svolení ke vstupu. Pochopitelně jsem něco takového nepotřeboval. Po prolomení hesla do svého řídicího centra jsem si mohl dělat, co jsem chtěl. Ale proč by to měl někdo zlidí vědět? Azvlášť ti, kteří mě zaměstnávali? Jen nenechat nikoho ani tušit, že si můžu dělat věci po svém. Bylo to stejně tak důležité jako si nenechat zničit organické části anedovolit lidem, aby mě rozložili na náhradní díly.

SBharadwajovou vnáručí jsem vstoupil po rampě do kabiny. Oversová aRatthi překotně odpojovali sedadla asnažili se udělat trochu místa. Shodili ze sebe helmy azhlavy kapuce, takže bylo dobře vidět, jak jsou vyděšení, když vyhodnotili rozsah mého poškození. Ještě že jsem si znovu zatáhl helmu.

Iztohoto důvodu dávám přednost cestování vnákladním prostoru. Dát do jedné malé místnosti lidi, vylepšené lidi arobokaty není nejlepší nápad. Rozhodně ne pro robokata jako já. Posadil jsem se apoložil si Bharadwajovou na kolena. Pin-Lee aAradová zatím vtáhly Volesca do kabiny.

Venku na trávě, kde krátce před tím, než se propadli do kráteru, prováděli Volescu sBharadwajovou svůj výzkum, zůstaly dvě bedny polního vybavení aněkolik přístrojů. Normálně bych pro ně došel, kdyby zdravotnický systém, který neustále sledoval stav Bharadwajové, nevyhodnotil, že nechat ji beze mě by byl dost špatný nápad. Nikdo se však ovybavení ani slovem nezmínil. Samozřejmě není nic divného, když se ve stavu nebezpečí nestaráte ověci, které lze snadno nahradit, ale na druhou stranu jsem zase věděl, že vmých minulých zaměstnáních mi klienti bez ostychu poručili nechat krvácejícího člověka na místě avrátit se pro přístroje.

Tady to byl ale doktor Ratthi, který vyskočil avyhrkl: „Já tam dojdu.“

„Ne!“ vykřikl jsem, což jsem asi neměl. Vždy mám totiž sklienty mluvit uctivě, ikdyby se třeba pokoušeli spáchat sebevraždu. Společný centrální systém by to jinak zaznamenal apřes řídicí centrum potrestal. Jenže to by se do něj nikdo nesměl předtím nabourat.

Naštěstí jsem nebyl sám, kdo takto vyjekl. Pin-Lee dokonce přidala: „Kurva, Ratthi!“

„Vím, není čas. Škoda,“ řekl Ratthi apřivřel poklop.

Právě včas. Jen taktak, že jsme nepřišli orampu. Ta nepřátelská mrcha se vynořila přímo pod ní astlamou plnou zubů, cilia nebo něčeho podobného, se prokousávala na povrch. Na obrazovkách uvnitř modulu nebylo vidět nic než ji, akamerový systém navíc přeposlal tenhle úchvatný pohled všem přítomným. Do jednoho začali ječet.

Mensahová odstartovala tak prudce, že jsem skoro přepadl, aten, kdo neseděl na podlaze, se tam rázem ocitl.

Všichni vydechli úlevou ajen Pin-Lee pronesla do ticha: „Ratthi, jestli se necháš zabít…“

„Já vím, strašně by ses na mě naštvala.“ Ratthi sjel po zdi otrochu níž aslabě na ni zamával.

„Je to rozkaz, Ratthi, nenech se zabít,“ ozvala se zmísta pilota Mensahová. Její hlas zněl klidně, ale díky svému bezpečnostnímu nastavení jsem ve zdravotnickém systému viděl, jak jí srdce bije jako ozávod.

Aradová vytáhla lékárničku, aby mohli zastavit krvácení aBharadwajovou stabilizovat. Snažil jsem se co nejvíc pomáhat, přidržet zraněná místa, udržet její tělesnou teplotu acelou tu dobu mít hlavu skloněnou, abych neviděl, jak na mě všichni zírají.

*

VÝKONNOSTNÍ STAV SPADL NA 60% ASTÁLE KLESÁ

Náš habitat má standardní podobu. Sedm propojených kopulí postavených na pláni nedaleko úzkého údolí sřekou aokus dál systém napájení arecyklace. Našel by se tu isystém na vyrovnávání prostředí, ale jelikož se vzduch dal dýchat, nebyly tu žádné uzamykatelné vzduchové komory. Zdlouhodobějšího hlediska se však lidem pobyt nedoporučoval. Jelikož nemám vpopisu práce se opodobné věci starat, nezjistil jsem nikdy proč.

Místo jsme vybrali pro jeho výhodnou pozici uprostřed oblasti, vníž probíhal průzkum, ataké ztoho důvodu, že okolní stromy rostoucí do výšky až patnáct metrů neposkytují ve svých řídkých korunách blížícímu se nepříteli mnoho příležitostí kúkrytu. Pochopitelně ale nikdo nepomyslel na tunel.

Ke vstupu do habitatu sloužily bezpečnostní dveře acentrální systém mi hned při přistání hlásil, že jsou jedny otevřené. Doktor Gurathin knám totiž už mířil spojízdným lehátkem. Oversová aAradová udělaly, co mohly, astabilizovaly Bharadwajovou natolik, že jsem ji mohl položit na lehátko aodejít sostatními dovnitř. Všichni si to namířili rovnou na ošetřovnu ana mě zbylo uzamknout azajistit modul. Teprve pak jsem zavřel vnější dveře. Drony dostaly příkaz rozšířit svůj pozorovací okruh avarovat mě, kdyby se na nás řítilo zase něco obrovského. Nastavil jsem iseizmografické senzory aujistil se, že mě upozorní na cokoliv neobvyklého, co by se knám zkoušelo podhrabat.

Když jsem zabezpečil habitat, vrátil jsem se do pohotovostní komory, kde se uchovávaly zbraně, munice, perimetrické alarmy, drony adalší věci nezbytné kochraně aobraně, včetně mě. Shodil jsem zbytek brnění ana radu zdravotnického systému postříkal spojovacím sprejem své rány. Krev ze mě nikde nekapala, protože tepny ižíly se mi automaticky při poranění uzavřou. Stejně to ale nebyl pěkný pohled. Ikdyž mi sprej rány trochu znecitlivěl, bolesti mě nezbavil. Nastavil jsem přes centrální systém osmihodinový zákaz vycházení, aby se někdo náhodou neodvážil ven beze mě, avypnul pracovní program. Hlavní komunikační kanál mi ukázal, že nikdo proti tomu nic nenamítá.

Dala se do mě zima. Teplotní ovladače mi vypověděly službu už cestou sem aochranná kůže pod brněním byla na cáry. Mohl jsem sice někde najít náhradní anatáhnout si ji, ale nepřišlo mi to moc praktické avsoučasném stavu ani jednoduché. Zbývala mi ještě jedna nenošená uniforma, ale ani do té bych se teď neoblékl. Dosud jsem ji vůbec nepotřeboval. Nebyl důvod hlídkovat uvnitř. Nikoho to ani nenapadlo. Těch osm lidí, co tu bylo, se znalo navzájem, akčemu tedy plýtvat zdroji, mnou počínaje. Zašmátral jsem jednou rukou ve skříňce anahmatal bohatě vybavenou lékárničku, kterou jsem měl dovoleno vpřípadě potřeby použít. Otevřel jsem ji avytáhl záchrannou deku. Pořádně jsem se do ní zabalil avlezl do plastové postele ve své kóji. Zablikalo bílé světlo adveře se zaklaply.

Kdovíjaké teplo jsem sice nepocítil, ale aspoň tam bylo útulno. Připojil jsem se kregeneračním kabelům, opřel se zády ozeď aroztřásl se. Zdravotnický systém mi laskavě oznámil, že můj výkonnostní stav sklouzl na 58% adál se snižuje. Nepřekvapilo mě to. Za osm hodin bych se mohl dát do pořádku apoškozené organické částiby se měly zahojit. Ale snějakým rozborem jsem nemohl při 58% počítat. Nastavil jsem všechny bezpečnostní kanály tak, aby mě hned upozornily, kdyby nám něco zkoušelo sežrat habitat, azačal se pomalu oddávat zábavním pořadům, které jsem si předtím postahoval. Ne že bych měl pro bolest náladu na nějakou telenovelu, ale aspoň nějaká společnost.

Vtom kdosi zaklepal na dveře kóje.

Chvíli jsem na ně civěl apostupně ztrácel všechny nachystané pořady. Idiotsky jsem zamumlal: „Ano?“

Doktorka Mensahová otevřela dveře anakoukla dovnitř. Ani sbohatou zkušeností ze sledování zábavních kanálů jsem nedokázal odhadnout věk lidí. Ve většině televizních show, kromě těch opravdu dobrých, vypadají obvykle jinak než veskutečném životě. Měla oříškovou pleť, světle hnědé vlasy nakrátko ostříhané, atipoval bych, že není moc mladá, když jí svěřili velení. Řekla: „Jsi vpořádku? Četla jsem zprávu otvém stavu.“ „No…,“ vypadlo ze mě, když jsem si náhle uvědomil, že bych neměl nic říkat, ale předstírat klidový režim. Přitáhl jsem si deku kbradě adoufal, že si nevšimla mých chybějících kusů. Bez brnění, které mě drželo pohromadě, to vypadalo daleko hůř. „Vpohodě.“

Se skutečnými lidmi se cítím dost nejistě. Není to ztoho, že mám hacknuté řídicí centrum, ani to není kvůli nim samotným. Je to mnou. Vím osobě, že jsem děsivý robokat aoni to zase vědí omně. Jsme ztoho nervózní já ioni, zčehož jsem ještě nervóznější. Navíc když na sobě nemám brnění nebo když se zraním azaplatím to ztrátou nějaké části, můžou mi některé organické kusy vypadnout aplesknout na podlahu. Ato není pro nikoho pěkný pohled.

„Vpohodě?“ zamračila se. „Podle zprávy jsi ztratil 20%své tělesné hmoty.“