Copyright © 2018 by Lynn Messina

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Karolina Limrová, 2023

Cover © Adéla Korbelářová, 2023

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2023

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-3395-8 (ePub)

ISBN 978-80-277-3396-5 (mobi)

přeložila Karolina Limrová

Obsah

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ

KAPITOLA TŘETÍ

KAPITOLA ČTVRTÁ

KAPITOLA PÁTÁ

KAPITOLA ŠESTÁ

KAPITOLA SEDMÁ

KAPITOLA OSMÁ

KAPITOLA DEVÁTÁ

KAPITOLA DESÁTÁ

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Pro Dawn Yanekovou. Chudáček

Dawn. Řekla, že si jednu knihu

přečte a dá mi vědět, jak se jí líbila.

A ejhle, teď už jich je sedm.

Jsi hrdinka.

KAPITOLA PRVNÍ

Beatrice Hyde-Clareová vděčila za změnu svého postavení vdomě svého strýce vybájené historce, kterou si vymyslela během víkendového pobytu na venkově voblasti Lake Districtu. Tato historka jí měla pomoci získat důvěru slečny Nesrovnatelné avymámit zní nějaké informace. Aby dívku přiměla svěřit se jí smilostnou aférou sdžentlmenem velmi nízkého sociálního postavení, vytvořila si Bea příběh ovlastním tragickém románku sdžentlmenem velmi nízkého postavení. Dala tomu muži jméno, povolání, zarytě nepřejícího otce ajizvu, která se mu táhla od pravého spánku až klevému chřípí.

Když se Beina rodina dozvěděla, že veteránka šesti neúspěšných společenských sezon nejenže měla milostnou aféru, ale navíc pěkně divokou, začala znovu plánovat Beatricin návrat na svatební trh. Jejich očekávání zůstávala samozřejmě na velice nízké úrovni, ale když se tentokrát porozhlédnou vponěkud chudších vodách, třeba se jim nějakého zájemce najít podaří.

Beatrici jejich přístup pobavil. Obnovený zájem ojejí budoucnost by jí nevadil, kdyby se přestali zabývat její vášnivou minulostí. Teta se totiž rozhodla, že zminulosti učiní budoucnost, aoplývala vtomto směru značnou sebedůvěrou, protože jizva táhnoucí se takřka přes celou tvář, to byl atribut, který se dal jen sotva přehlédnout.

„Samozřejmě uznávám, že najít jednoho úředníka vdavu mužů zaměstnaných vkancelářích soudního dvora na Lincolnově náměstí aukriminálního dvora vOld Bailey by bylo velkou výzvou,“ prohlásila teta Vera smilostivou benevolentností vhlase, „ale kolik ztěchto mužů má na tváři tak ošklivé znamení?“ Na svou neteř se obrátila sobočím křečovitě spojeným do zamračené linky, jako by se pokoušela přečíst větu vytištěnou příliš malými písmeny. „Říkala jsi, že se mu ta jizva táhne přes oko?“

Bea potlačila povzdech, protože od chvíle, kdy před týdnem přijeli do Londýna, na tuto otázku odpovídala už nejméně tucetkrát. Jejich návrat do hlavního města byl plný očekávání nové sezony, jež se měla nést vduchu lovu na pana Daviese, což byla skutečnost, kterou neočekávala. Vždyť proč by se rodina měla zajímat ojejího někdejšího nápadníka? Beatricina neschopnost předvídat jejich zájem byla způsobena nedostatkem představivosti na její straně. Teď už to věděla. Ale aby byla spravedlivá, ten příběh původně nebyl určen pro jejich uši. Vymyslela si ho pouze pro slečnu Otleyovou, oníž už zjistila, že zkrátka není schopna udržet tajemství. „Ano. Od pravého spánku klevému chřípí.“

„To musí být opravdu hodně dlouhá,“ prohlásila teta Vera arozhlédla se kolem stolu, jako by očekávala, že všichni přítomní potvrdí její předpoklad odélce linie táhnoucí se mezi zmíněnými dvěma body.

„Neřekla bych, že hodně je výraz, který bych použila,“ odvětila vyhýbavě Bea, která si nebyla jistá, kolik centimetrů přesně ona jizva měří. Během hovoru se slečnou Otleyovou vLake Districtu si popis onoho muže prostě vycucala zprstu apravítko ktomu rozhodně nepoužila. „Možná pár centimetrů.“

Teta přijala její hodnocení snaprostým klidem. „Velmi dobře. Kolik úředníků zaměstnaných mezi všemi těmi muži vkancelářích soudního dvora na Lincolnově náměstí aukriminálního dvora vOld Bailey může mít na tváři několik centimetrů dlouhou jizvu? Možná pět nebo šest, ale vsadila bych se, že jich nebude tolik, abys musela použít dvojciferné číslo.“

Bea uvažovala, jak si teta asi představuje náplň práce soudního úředníka, že tolika mužům této profese přisuzuje tak extravagantní znetvoření.

„Kjeho nalezení nám jistě postačí jméno,“ ozvala se Flora, jejíž oříškově hnědé oči byly ztoho zmatku otevřené dokořán.

Její bratr Russell, který stejně jako Flora disponoval pěkným párem oříškových očí akaštanovými vlasy ostříhanými ve stylu Bruta, reagoval na tuto praktickou poznámku přikývnutím. Konstatoval, že jméno „Theodore Davies“ je velmi osobité. Otec to jistě musel vzít ze špatného konce, když toho muže dosud nedokázal najít.

Bea považovala jeho přitakání za velmi výstražné znamení, protože její bratránek asestřenka se ze všeho nejraději vzájemně škorpili, bez ohledu na to, ojaké téma se jednalo. Pokud se na něčem shodli, muselo se jednat otak očividný fakt, že jeden ani druhý nebyli schopni odhalit jakoukoli slabinu, avšem muselo být nad slunce jasnější, že je to pravda.

Hrůzou jí ztuhla ramena. Čekala, že se strýc Horác vztyčí do své požehnané výšky sto osmdesáti centimetrů, přimhouří těžká víčka aprohlásí, že pan Theodore Davies je pouhou smyšlenkou narušené mysli jeho neteře.

Věděla, že je to zbabělé, ale sklopila hlavu araději zírala na talíř plný uzených sleďů, než aby čelila strýcovu pohledu, který bude jistě doslova přetékat opovržením.

Žádného šokujícího výroku se však nedočkali. Strýc Horác si jen frustrovaně povzdechl aujistil svého syna, že dělá všechno, co může. Celé rodině pak slíbil, že bude vpátrání pokračovat.

Pro všechny, kteří seděli usnídaně, to byl poněkud skličující začátek dne. Obzvlášť pro tetu Veru, která si vzala do hlavy, že onen tajemný džentlmen, ojehož existenci do doby před čtyřmi měsíci, tedy do chvíle, kdy vzáří navštívili Lake District, neměli ani tušení, je klíčem ke štěstí její neteře.

Tím „štěstím“ myslela samozřejmě zasnoubení, svatbu aodstěhování se zdomu Hyde-Clareových, kde to děvče žilo už od věku svých pěti let, kdy její rodiče utonuli během tragického ztroskotání lodi.

Teta se očividně nemohla dočkat, až ji uvidí odcházet zdomu, což sice nebylo nijak lichotivé, ale Beu to neuráželo, protože věděla, jak moc její přítomnost tetu trápí. Vera Hyde-Clareová, rozená Harknessová, byla tehdy teprve tři měsíce provdaná asotva stačila dozařídit dětský pokoj, když se nečekaně musela postarat odítě staršího bratra svého manžela, jehož viděla vživotě jen jednou, anavíc letmo. Teta Vera netušila, proč její manžel prožívá nad touto situací takové roztrpčení, ale chápala, že je hluboké atrvalé. To stačilo, aby si takový postoj sama osvojila.

Před lety, bylo to během Beatriciny první sezony, která skončila takovým fiaskem, teta na svůj úděl rezignovala avyrovnala se smyšlenkou, že unich Bea zůstane natrvalo. To děvče totiž nebylo dostatečně přitažlivé, zajímavé, pohledné, bohaté ani chytré, aby zaujalo nějakého nápadníka.

Anajednou jako blesk zčistého nebe se vynořil příběh, který hovořil onaprostém opaku toho, co si teta namlouvala téměř celé desetiletí. Její neteř našla lásku! Ano, byl to sice jen obyčejný, podřadný úředník, jehož postavení se zdaleka nevyrovnalo jejímu ajehož nikdy nebudou moci pozvat krodinnému stolu, ale stále se jednalo oúspěch, jaký dosud nikdo nepovažoval za možný. Ten milostný románek však skončil zoufale smutným způsobem. Beina životní láska se totiž oženila sněkým jiným anyní už isdětmi prožívala blaženou domácí pohodu kdesi vCheapside.

Teta Vera se však tragickým koncem nenechala zviklat, protože jestli mezi její neteří aúředníkem vykvetla láska už jednou, jistě se to podaří ipodruhé snějakým jiným.

Ačkoli sama nechápala, co by spořádaný mladý muž mohl shledat na její neteři hodné obdivu, věděla, že záležitosti srdce často postrádají logiku. Jestliže pan Davies podlehl Beatricinu mdlému kouzlu, pak to nevyvratitelně potvrzovalo teorii, že láska nemá rozum. Nyní byla teta přesvědčená, že pokud onoho úředníka dokáže najít aprostudovat, zjistí, jaké vlastnosti její neteře ho konkrétně přitahovaly, aco naopak přitahovalo Beu kněmu. Aby se konečně dočkala toho, že se Beatrice usadí ve vlastní domácnosti, potřebovala jen víc informací otom, jaký typ mužů se jí líbí.

Ten plán byl samozřejmě naprosto směšný. Bea nemohla uvěřit, že na to strýc přistoupil aže bratránek se sestřenkou vtom svou matku nepřestávají povzbuzovat. Lidským srdcem dokázaly pohnout ty nejroztodivnější věci, ale rozhodně nebylo možné je přesně pojmenovat aučinit znich seznam charakterových rysů, které by se daly bez obtíží opakovaně použít auhníst znich dokonalou kopii originálu. Kdyby byl pan Theodore Davies skutečným člověkem zmasa akostí anejen pouhou ďábelskou lstí na vylákání informací ze slečny Otleyové, jistě by na něm muselo být něco neopakovatelně jedinečného.

Bea však velice dobře věděla, že tato samozřejmá fakta nemá smysl tetě předkládat. Protože ač lidské srdce dokáže být ve svých touhách neúprosné, ve srovnání seženou, která ji vychovala, se zdálo zcela poddajné.

Abychom byli spravedliví, odhalením tajemství Beatricina milého na ni nezměnila názor jen teta. Bratránek se sestřenkou se teď na ni dívali také úplně jinak. Dvaadvacetiletá Flora, kterou od začátku její druhé sezony dělily pouhé dny, si myslela, že začít si románek se zcela neznámým mužem bylo od její sestřenky naprosto úžasné. Vždyť ani nedokázala navázat smysluplný rozhovor sdžentlmenem, snímž se už dvakrát či třikrát setkala, takže pomyšlení, že se Bea pustila do hovoru spohledným, uhrančivým cizincem, ji naprosto vyvádělo zmíry. Ani vtěch nejdivočejších představách ji nenapadlo, že by Beatrice mohla mít takovou kuráž. Rozhodně ji nikdy nepředvedla vplesovém sále či vpřijímacím salonku.

Také Russell považoval Beu za příliš fádní aneohrabanou, než aby se mohla dopustit čehokoli, co by se podle bontonu dalo považovat za skandální. Fakt, že za zády jeho rodičů dokázala rozvinout plnohodnotný vztah, ho přiměl kúvahám, jaké prohnané triky by si mohl osvojit, aopakovaně se jí ptal na rady ohledně účinného odvádění pozornosti rodičů. Členství vklubu Gentleman Jack bylo dvaadvacetiletým mladíkům přísně zakázané, ale když iBea zvládla tajnou milostnou avantýru, mohlo by se mu snad podařit získat dvě nebo tři soukromá setkání.

Bea se ohlubší vztah se svými příbuznými pokoušela celé roky, neboť bratranec asestřenice pro ni byli nejbližší rodinou, ale směr jejich zájmu vní vyvolával nepříjemné pocity. Coby starší sestřenice doufala, že se na ni budou obracet pro radu apoučení, ane že zní budou mámit návody, jak přesvědčivě lhát azatajovat soukromé aktivity.

Její nevinná lež, která měla sloužit kzískání důvěry, se tedy nakonec stala poměrně závažným problémem aBea si nebyla zcela jistá, co by měla dělat. Získala respekt své rodiny anerada by oněj zase přišla, ale situace se zdála neudržitelná. Strýc Horác přece nemohl donekonečna posílat dopisy ahledat muže sosmicentimetrovou jizvou na tváři aona nemohla donekonečna předstírat, že by ho mohl najít. Váha té lži byla den ode dne těžší.

Nejbolestivější na tom všem bylo, že během návštěvy vLake Districtu skutečně dokázala něco, co bylo hodné obdivu. Na panství Lakeview, když tedy právě nelhala slečně Nesrovnatelné, zvládla úplně sama poskládat střípky záhady aobjasnit smrt pana Otleyho.

Ano, to byla pravda.

Jeden zhostů lorda alady Skeffingtonových byl zabit úderem do hlavy svícnem aBea odhalila informace potřebné kidentifikaci vraha.

Podle jejího názoru to byl skutečně mimořádný výkon.

Na tetu sice vyšetřovací schopnosti její neteře učinily dojem– anutno dodat, že se jí upřímně ulevilo, že se při honbě za pravdou nijak vážně nezranila–, ale zároveň byla zděšena Beatricinou prozíravostí atroufalostí.

Nikdo by za klidným vystupováním dívky, jež byla vždy povolná aochotná ve všem rodině vyhovět, nečekal bystrou mysl, která dokáže tak rychle pospojovat všechny nesourodé střípky informací. Osvět kolem sebe vždy jevila velký zájem, to ano. Projevovalo se to tím, že měla hlavu neustále zabořenou vnějaké knize ovzdálených zemích aneznámých historických osobnostech. Přísun informací se však nemusí vždy projevit moudrostí.

Odkdy je Beatrice tak chytrá?

Bez ohledu na to, jak často teta Vera tuto otázku vyslovila před ostatními členy rodiny– tedy manželem, svými dětmi, adokonce ipřed neteří–, nikdo jí nedokázal uspokojivě odpovědět.

Nejvíce zneklidňující okolností nečekané inteligence její neteře byla skutečnost, jak svobodomyslně ji dívka projevovala. Kterýkoli jiný příslušník rodiny Hyde-Clareových by vpřítomnosti nadřazené osoby, jakou byl například vévoda zKesgravu, který byl spolu snimi hostem vLakeview, obdivně držel jazyk za zuby. Ne však Bea. Přímo ho oslovila, otevřeně mu odporovala, adokonce ho popichovala posměšnými poznámkami, jako by se považovala za jemu rovnou.

Taková nestoudnost byla neomluvitelná avživotě dvaatřicetiletého vévody jistě neměla obdoby. Teta Vera dokázala přijít jen na jedinou příčinu tak náhlé změny vchování své neteře, atou byl šok zpohledu na brutálně zavražděné tělo Thomase Otleyho.

Od obchodníka skořením bylo velmi neuvážené provokovat svého vraha natolik, že si za to vysloužil ránu do hlavy, ato přímo uprostřed knihovny onoho elegantního domu postaveného vjakobínském stylu, kam mohla kdykoli vkročit nějaká mladá dáma trpící nespavostí aobjevit jeho umlácené tělo akaluž krve!

Kdyby se tak Beatrice nechala zlákat azačala raději číst Faráře wakefieldského, kterého si přivezla ssebou, pak by se po nocích netoulala chodbami domu anikdy by se nepustila do vyšetřování smrti pana Otleyho, nevyslýchala by ostatní hosty, nevkrádala se do ložnic přítomných džentlmenů, aby jim prohledala věci, aneprovokovala by vévody.

Teta Vera se děsila, jak by tato nově objevená smělost její neteře mohla ovlivnit úspěch rodiny během nadcházející společenské sezony. To děvče bylo sice vposledních čtyřech měsících opět tiché jako dřív atrávilo celé hodiny obvyklou četbou vknihovně aprocházkami vpřírodě, ale společnost vBexhill Downs byla usedlá anudná. Významných osob se tu nacházelo poskrovnu arozhodně mezi nimi nebyli žádní vévodové. Nebyl tu tedy nikdo, kdo by starou pannu, jež vsobě nedávno nečekaně objevila kuráž, provokoval kvyjadřování nepřirozených názorů.

Teď se však vrátili do Londýna ačekala je doslova záplava příležitostí. Zdálo se takřka nevyhnutelné, že ta uličnice provede něco strašlivého, azničí tak Flořiny šance na vdávání, poškodí Horácovi pověst vklubu nebo způsobí, že rodina nedostane pozvánky do Almacku.

Obzvlášť pronikavý talent probouzet vBee sklony kdrzosti měl vévoda zKesgravu. Ačkoli teta Vera dychtivě přijala jeho slib, že rodinu vLondýně navštíví, což jim nabídl na konci společného pobytu vCumbrii– apro do sebe zahleděné Hyde-Clareovy by návštěva tak vysoce postavené osoby byla skutečnou výhrou–, teta nyní doufala, že svůj vliv poněkud omezí. Na její neteř měl totiž velmi nebezpečný vliv.

Bea si pobaveně pomyslela, že tedy není divu, sjakou vděčností teta přijala informaci oexistenci pana Daviese satraktivní jizvou na tváři. Byl jako paprsek světla vsituaci, jež se zdála beznadějně temná. Jestliže její neteř našla zálibu vseriózních mužích zákona, pak jí tedy seriózně založeného muže zákona najdou.

Ve světle tohoto objevu začala teta Vera skutečnost, že jeBeatrice dosud neprovdaná, klást za vinu sama sobě, protože dívce nikdy nevysvětlila, jak nízká jsou její očekávání ohledně neteřina budoucího sňatku. Kéž by ji hned po ukončení školní docházky seznámila stím, že jsou si dobře vědomi její plachosti auzavřenosti aže sradostí svolí, aby se provdala za kohokoli bez ohledu na původ.

Standardy Hyde-Clareových, jež byly nekompromisně aplikovány uvlastních dětí, bylo vpřípadě fádně vyhlížející siroty sdílející snimi domácnost očividně možné upravit.

Teta Vera však sBeou takto otevřeně nikdy nemluvila anyní se za to opomenutí mohla jen omluvit apřísahat, že takovou chybu vbudoucnu neudělá. Než bude letošní sezona vpolovině, najde své neteři nějakého obyčejného úředníka.

Možná idřív.

Bee připadaly tetiny záměry absurdní, ale zároveň pro ně měla pochopení. Vždyť iji samotnou zaskočilo, jak se její chování změnilo. Celý život trávila poslušným plněním požadavků své rodiny, ale bylo to jedině tím, že ji nikdy nenapadlo, že má na vybranou. Když poprvé vstoupila do londýnského domu tety astrýce, byla ještě malá. Byla smutná, osamělá aděsila se toho, jak její nový život bude vypadat. Od příbuzných se útěchy ani laskavosti nedočkala. Po několika velmi neosobních objetích byla předána majordomovi, jenž ji svěřil do péče hospodyně, kde zůstala, dokud jí nenašli guvernantku. Celou dobu jí neustále opakovali, aby byla hodná aprojevila vděčnost aaby se chovala tiše, zdvořile aposlušně. Říkali jí, aby nedělala problémy, nebo ji pošlou na venkov knějaké rodině, kde ji po zbytek života zaměstnají prací vkuchyni.

Beatrice věřila každičkému slovu apo následujících dvacet let ovládal její chování strach. Tedy až do chvíle, kdy se ocitla uprostřed salonku plného lidí, kterým oznámila jméno brutálního vraha.

Byla to ta nejbizarnější věc, jaké se kdy kterýkoli Hyde-Clare dopustil, aniž by se kněmu rodina obrátila zády.

Tento čin se ale nakonec samozřejmě neobešel zcela bez následků, protože od onoho pobytu byla Bea nucena snášet jednu nekonečnou lekci slušného chování za druhou. Učila se, jak se má mladá dáma chovat, dokonce ivsituacích, kdy narazí na mrtvé tělo. (Má se omluvit za to, že rušila, tiše odejít anajít nějakého sluhu, který si stakovou situací dokáže lépe poradit.) Jako by se tak nezvyklá věc mohla člověku přihodit denně. Tyto přednášky plné blábolů bývaly dlouhé, strohé anezáživné. Pro dívku, která očekávala, že by mohla být vyhoštěna za jakýkoli chybný krok, bylo však tetino pevné odhodlání naučit ji podřízenosti něčím uklidňujícím. Ve skutečnosti to byl mnohem přesvědčivější projev náklonnosti než objetí, kterým ji počastovala na poli uSkeffingtonových, když si Bea probila cestu zpolorozpadlé kůlny, kde byla zavřená.

Skutečnost, že kní její příbuzní vůbec nějakou náklonnost cítí, byla pro Beu novinkou. Netušila však, jestli její útěk zhrozivé kůlny nějakým zásadním způsobem změnil její chování azdali se to projeví tady vLondýně. Spíše se domnívala, že nikoli. Přestože vsobě našla dosud nepoznaný pocit jistoty, stále se považovala za nicku zHastrošova, jakou vždycky byla. Rysy její tváře byly nevýrazné. Strýc Horác oní jednou prohlásil, že vypadá omluvně– omluvná brada, omluvný nos, omluvná ústa, jež se semkla do úzké linky pokaždé, když byla Bea nesvá. Ať se ocitla vjakémkoli prostředí, vždy sním dokonale splynula. Měla hnědé oči, nízké čelo aponěkud zplihlé vlasy nedefinovatelné barvy. Byla tedy stejně nenápadná vsalonku jako vplesovém sále, což byla skutečnost, která tetu rozčilovala, neboť velmi doufala, že se děvčete zbaví apředá je jiné rodině dřív, než její vlastní dcera vstoupí do společnosti.

Pokud bychom měli usuzovat na základě zkušeností zminulosti, vzbudí Beatrice Hyde-Clareová vnadcházející sezoně stejně bezradný nezájem jako vuplynulých šesti.

Bylo však třeba brát vúvahu ijejí chování vpřítomnosti vévody Kesgrava, které odhalovalo její odvrácenou tvář: inteligentní ženu, která neváhá svému oponentovi pohlédnout zpříma do očí, zpochybňovat jeho rozhodnutí, apokud se naskytne příležitost, popichovat jeho ego.

Ubohá teta Vera!

Postarší dáma nebyla zvyklá čelit nejistotě, protože měla ráda, když byly věci na svých místech, obzvlášť pokud šlo ojejí nepříhodně osiřelou neteř. Bea se proto obávala, že teta se svého plánu na svatbu sprvním zajímavě zjizveným úředníkem, který jim zkříží cestu, jen tak nevzdá. Tento mladík– abuďme upřímní, vlastně to mladík být ani nemusel– mohl vykonávat jakoukoli profesi, jen když dokáže uživit manželku arodinu.

Nebo prostě jenom manželku.

Vlastně bude stačit, když bude mít nějaký domek, kam by si ji mohl odvést.

Avnouzi bude stačit ibouda, protože není přece nutné být příliš vybíravá.

Bea nepochybovala, že ji teta nadšeně provdá za prvního nemajetného vesničana, pokud tím zbaví rodinu závazku.

Ne, pomyslela si pobaveně, teta Vera astrýc Horác by ji nikdy neposlali do kuchyně. Ale mile rádi to nechají na jejím manželovi.

Bea tedy chápala tetiny obavy ohledně jejího chování, ale připadaly jí poněkud přehnané. Nebraly totiž vúvahu mimořádné okolnosti, jaké nastaly na panství Lakeview. Tak především se během výletu obvykle nestává, že byste narazili na mrtvolu jednoho zhostů apak museli mlčky přihlížet, jak konstábl tuto očividně nepřirozenou smrt na žádost vévody Kesgrava označí za sebevraždu. Obě tyto skutečnosti byly nanejvýš neobvyklé, akdyby se sKesgravem nesetkala nad zavražděným tělem pana Otleyho, pochybovala, že by na něj někdy dokázala promluvit. Místo aby na něj rovnou začala chrlit urážky, spokojila by se spředstavami otom, jak mu na tu jeho povýšenou hlavu hází jednotlivé chody podávané večeře– rybí karbanátky solivovou paštikou, plněná rajčata, telecí kotletky, ztracená vejce, lososové filé či sněhové pusinky smarmeládou.

Bea si tento fakt připomínala den co den, protože se svým způsobem nemohla dočkat chvíle, kdy se sKesgravem zase setká abude mu vněčem oponovat. Bylo to samozřejmě nanejvýš absurdní očekávání, protože nudné prostředí salonku se provokativní neobvyklosti místa činu ani trochu nepodobalo. Ocitla se zpátky ve společnosti, kde se cítila tak nesvá, aproto nepochybně sklouzne do svého obvyklého mlčení.

Aani Kesgrave nebude takový, jaký býval. Na panství Lakeview se společnost skládala pouze zhostů, které pozvali Skeffingtonovi, což byla jen chabá náhražka, jež ani zdaleka neodpovídala výběru, kterým se lord zKesgravu obvykle obklopoval. Pokud Beu obdařil zájmem, bylo to jen díky společnému cíli anedostatku jiného rozptýlení, které by si žádalo jeho pozornost. Muž jako Kesgrave ale vLondýně, kde mu jeho bohatství, postavení apovaha poskytovaly veškeré výhody, bude doslova zaplaven nabídkami arozptýlením. Na rozdíl od tety, která se skutečně obávala, že by je mohl navštívit, byla Bea přesvědčená, že vévoda na svůj slib už dávno zapomněl. Stejně to řekl jen ze zdvořilosti. Pokud se někdy setkají vparku či ve společnosti, pochybovala, že si vůbec vzpomene na její jméno.

Přestože se Bea pyšnila tím, že je pragmatickou mladou dámou, takové pomyšlení ji zneklidnilo způsobem, který si nedokázala vysvětlit. Anebylo to tím, že by si kvévodovi vytvořila něžné city. To věděla jistě. Na vévodovi bylo nepochybně něco, co by dokázalo rozbušit srdce iseschlé staré panně, ale Bea byla příliš rozumná, než aby se beznadějně zamilovala do někoho, kdo byl tak dokonale mimo její dosah. Kdyby byl jen otrošku méně dokonalý– kdyby měl například větší nos nebo by mu opár příček pokleslo společenské postavení, například na hraběte–, nejspíš by jeho kouzlu podlehla.

Ten problém byl ale mnohem hlubší. Nešlo jen ozamilovanost do nedosažitelného lorda, což byla situace, sníž by si dle svého názoru dokázala poradit sklidem aelegancí. Byla přece příliš rozumná, než aby se nechala přemoci nějakým druhem romantického zoufalství. Obávala se, že její neklid má kořeny spíše vobjevení nečekané vstřícnosti apocitu spřízněnosti, který pocítila, když spolu seděli ukrbu vjejím pokoji aprobírali podezřelé zvraždy pana Otleyho. Vtakových chvílích měla pocit, že ji vévoda zná jako nikdo jiný. Když si uvědomila, jak snadno na ni zapomněl, byla ztoho smutná aznepokojená.

Náhlý obrat myšlenek ktak ponurým tématům ji rozčílil. Posadila se rovně arozhodla se, že potřebuje nějaké rozptýlení. Na Kesgrava stejně myslela jen proto, že se již za pár dní chystají na první ples sezony, amíra úzkosti, kterou prožívala, se už vyrovnala jejímu nadšení.

„Flora by mohla nakreslit jeho portrét,“ řekla teta, když jí Dawson odnášel prázdný talíř. Beina sestřenice se zarazila se šálkem čokolády na půl cesty kústům azvědavě nakrčila čelo. „Vážně?“

Teta Vera živě přikyvovala. „Jsi talentovaná umělkyně.“

„Děkuji, mamá,“ řekla Flora. „Mám pocit, že jsem se vposledních měsících velmi zlepšila, ajsem vděčná, že jste mi ty apapá najali tak výborného učitele.“

„Ovládej se trochu, Floro,“ prohlásil Russell avěnoval své sestře znechucený pohled. „Nemusíš si tak okatě čechrat peří.“

Floru obvinění, že se snaží rodičům vlichotit, urazilo avehementně trvala na tom, že si nic nečechrá. „Jen jsem vyjádřila vděčnost, že se můžu učit kreslit. Stejně jako ty bys měl ocenit lekce boxu.“

Russellovy silné rty se pevně sevřely, protože to byla bolestivá připomínka skutečnosti, že rodiče odmítli podporovat jeho zálibu vrohování. „Já ale lekce boxu nedostávám.“

„Ano, přesně tak,“ přisvědčila Flora se širokým úsměvem.

Russell mlčky zuřil.

„Mohla bys nakreslit portrét pana Daviese,“ vysvětlovala teta Vera ajako obvykle špičkování svých dětí ignorovala. „Udělala bys ho podle Beina popisu.“

„Ale ne,“ vyhrkla Bea, kterou ten nápad tak šokoval, že to vyslovila nahlas.

Floře se však nad tím návrhem rozzářily oči. „To bych mohla,“ zaradovala se apotom se obrátila ke své sestřence, aby jí nabídla slova ujištění. „Stačí, když mi popíšeš, co má jaký tvar. Například jeho brada. Je špičatá, nebo oblá? Potom ji můžu načrtnout aty mi řekneš, jestli se podobá originálu.“

Beatrice si nedokázala představit nic příšernějšího. „Opravdu si nemyslím…“

„Geniální nápad, Vero,“ prohlásil strýc Horác apřes okraj novin pohlédl na svou ženu. „Nechápu, proč nás to nenapadlo dřív.“

Teta Vera se pod vlivem takové chvály celá nadmula apak se znovu obrátila ke své neteři. „Není čeho se bát, má drahá. Jsem si jistá, že si jeho podobu dokážeš vybavit ido těch nejmenších detailů. Podrobnosti vždycky byly tvou silnou stránkou,“ dodala sponěkud obviňujícím tónem vhlase.

Teta Vera nebyla schopná své neteři odpustit, sjakým umem si dokázala utřídit jednotlivé poznatky aodhalit přesné okolnosti smrti pana Otleyho. Kdyby měla Bea slepičí mozek jako každá správná osoba ženského pohlaví, Vera by si udržela přátelství se svou někdejší spolužačkou zdívčí školy paní Crowfordové ajejí dcera by teď byla zasnoubená se synem barona.

Bylo nespravedlivé, že otohle všechno přišla jen kvůli tomu, že se Bea snažila zjednat spravedlnost pro nějakého obchodníka skořením.

„Můžeme začít hned po snídani,“ prohlásila Flora. „Půjdeme do předního salonku, protože tam je nejlepší světlo.“

Bea se chabě usmála avhlavě se snažila vytvořit portrét pana Daviese. Viděla však jenom ošklivou jizvu, která se mu táhla přes celou tvář arozpůlila mu pravé oko. Byla to jediná věc, kterou si dokázala představit, protože žádným jiným rysem ho vlastně dosud neobdařila. Kromě onoho znetvořujícího znamení byl Teddy vjejí mysli jen shlukem neurčitých povahových rysů: vtipný, laskavý ainteligentní.

Mohla si samozřejmě vymyslet, cokoli chtěla, protože neexistovala předloha, sníž by se její popis musel shodovat. Ale skutečnost, že vlastně neměla žádné hranice, ji podivným způsobem děsila. Co kdyby zjejího popisu nakonec vyšla nějaká příšera?

Nebo hůř, co kdyby to byl někdo, koho všichni znají?

Její obavy zvytváření portrétu však nebyly ničím ve srovnání spomyšlením, kjakému účelu měl být použit. Co když ho strýc Horác odnese do tiskárny anechá udělat kopie, které pak bude během pátrání přikládat ke svým dopisům? Dá je vyvěsit vadvokátních kancelářích na Chancery Lane? Nechá je zveřejnit vdenním tisku?

Když si představila, jak by vypadal inzerát, který by teta Vera při hledání informací osoudním úředníkovi sepsala, rozpálily se jí tváře. Vidět vnovinách jeho jméno pod portrétem, který vznikl podle jejího vlastního popisu, bylo naprosto…

Noviny!

Beu ta náhlá myšlenka tak nadchla, že jí málem vypadl šálek zruky. Ta nepříjemnost, kterou nechtěně vytvořila, by se díky novinám mohla úplně vyřešit. No samozřejmě! Bude stačit, když do londýnské Gazetty pošle smuteční oznámení. Strýc Horác, který si noviny každé ráno pečlivě pročítal, by jej našel apotom by se oono nešťastné zjištění podělil se svou manželkou. Teta Vera bude několik dní příšerně zklamaná, ale nakonec si uvědomí, že se stím nedá nic dělat, azase se ztoho vzpamatuje. Všichni tam přece nakonec musíme.

Ten nápad Beu velice povzbudil, atak snadšením souhlasila, že se sFlorou za půl hodiny sejde vpředním salonku, aodešla. Téměř nic nesnědla, byla příliš nedočkavá, až ono oznámení sepíše, že se nemohla zdržovat snějakými sledi. Dolila si však šálek čaje aodnesla si ho do svého pokoje.

Spsaním nekrologů neměla prakticky žádné zkušenosti, ale věděla, že by měl být stručný avěcný. „Vpondělí, 27. dne tohoto měsíce, zemřel vnašem městě pan Theodore Davies, nejmladší syn pana Harolda Daviese. Byl to oddaný manžel, laskavý amilující muž, nepřekonatelný ve své ohleduplnosti. Žil azemřel jako pokorný křesťan.“

Text si po sobě pečlivě třikrát přečetla, opravila interpunkci apravopis anakonec ho vložila do obálky adresované místním novinám. Právě se ji chystala zalepit, když si uvědomila, že by měla přidat nějaké peníze, protože noviny takové oznámení nevytisknou zdarma.

Kolik asi stojí oznámení osmyšleném úmrtí smyšleného soudního úředníka?

Bea neměla tušení auvědomila si, že jediný způsob, jak to zjistit, bude doručit obálku osobně. Ato znamenalo, že by musela jet sama do centra Londýna, což nikdy předtím neudělala. Na okamžik se jí nad možnými následky tak smělého dobrodružství zmocnil strach. Hlavní město na ni vždycky působilo přívětivým dojmem, ale nikdy se tam nevypravila bez ochrany své rodiny či doprovodu služebné.

Ze slov tety Very pochopila, že osamělým ženám se tam příliš dobře nevede.

Bea věděla, že její teta nebyla právě hodnověrným zdrojem informací, ale došla kzávěru, že určitá opatrnost bude namístě, ato iza bílého dne. Prohledala proto svůj šatník asnažila se najít ty nejobyčejnější šaty, jaké měla. Na to, jak fádní garderobu vlastnila, to bylo překvapivě těžké rozhodování. Po chvíli přemýšlení si vybrala šedé vycházkové šaty, které nosila vobdobí smutku, když před pěti lety zemřel její děd zmatčiny strany. Byl to nezajímavý oděv bez jakýchkoli ozdob, ale praktický jako ona sama. Byla si jistá, že vnich nebude vzbuzovat žádnou pozornost.

Oznámení měla sepsané ašaty vybrané, takže už nemohla odkládat neodvratitelné avydala se do přízemí. Flora už na ni čekala vsalonku ana stole měla připravené uhly askicák. Když její sestřenka vstoupila, nadšeně vzhlédla. Svůj úkol si očividně užívala. Těžko říct, jestli za to mohla spíš vítaná výzva zachytit něčí tvář podle popisu, nebo jestli se nemohla dočkat, že se oonom neznámém cizinci dozví nové podrobnosti zprvní ruky. Veškeré informace, které oněm rodina zatím měla, získala díky slečně Otleyové, protože Bea se na toto téma odmítala bavit skýmkoli znich, tetu nevyjímaje. Tvrdila, že je to příliš bolestivé.

„Dáme se do toho,“ pronesla Flora anejdříve zjišťovala, jaký tvar má tvář pana Daviese. Je kulatá, oválná, nebo hranatá? Nebo má spíš zajímavější akomplexnější srdčitý tvar?

Bea zavřela oči, na chvíli se zamyslela anakonec se rozhodla pro srdčitý tvar, protože ten bude ze všech nejobtížnější.

Flora potěšeně přikývla apřesunula se kúředníkovu nosu.

„Nos měl delší,“ podotkla Bea ahleděla přitom na orlí nos busty jednoho zpředků, která byla vystavena na podstavci uokna.

„Dobře,“ povzbuzovala ji Flora. „Ateď mi řekni, jak byl široký. Nebo byl spíš úzký? Měl na něm nějaké hrbolky nebo dolíky?“

Bea se opět zamyslela apak šířku nosu označila za průměrně úzkou, což jí samotné znělo absurdně, ale Flora chápavě přikyvovala. „Ave spodní části měl takový hrbolek.“

Asi po hodině pustila Flora uhel zruky aspovzdechem prohlásila, že to bylo velmi úspěšné první sezení. Pozvedla skicák, aby jí ukázala portrét džentlmena spevnými rty, laskavýma očima, špičatou bradou ajizvou ve tváři, jež se téměř podobala ptačímu peru. Ani trochu nepřipomínal obraz, který si Bea představovala, apřesto jako by na něm bylo něco zneklidňujícím způsobem povědomého.

Flora její mlčení považovala za souhlas aoznámila, že na dalších podrobnostech budou pracovat zase zítra. „Už jsme blízko. Vidím ti to ve tváři.“

Bea si nebyla jistá, co její výraz ve skutečnosti prozrazoval, ale přikývla apoděkovala sestřence za portrét.

„Tvá matka má pravdu. Jsi skutečně talentovaná,“ zhodnotila ho. Jednak to byla pravda ajednak se cítila provinile, že tak hrozně plýtvá Flořiným časem. Příběh nenaplněné lásky kpanu Daviesovi byl první ajedinou chladně vykalkulovanou lží, jakou si kdy vymyslela, ale už se stačila natolik vymknout kontrole, že by ji nepřekvapilo, kdyby do salonku najednou nakráčel sám princ regent achtěl jeho popis.

Usoudila, že to byla užitečná životní lekce oničivé nespolehlivosti lhaní. Olži je jisté jen to, kde začíná, ale nikdy nelze dohlédnout, kde skončí. Ataková nejistota nebyla nic pro ni.

Přestože byla Bea pevně rozhodnutá, že už nikdy nebude lhát, své předsevzetí vzápětí porušila, když začala předstírat, že se jí motá hlava, aprohlásila, že dokud se jí neudělá lépe, bude raději odpočívat.

„Ach, ty ubohá chudinko,“ reagovala Flora soucitně. „Musí to pro tebe být nesmírně vysilující. Upřímně řečeno netuším, proč je mamá na pana Daviese tak fixovaná. Teorie, že bychom se otobě mohli dozvědět víc od muže, kterého jsi milovala, než zdvacetiletého soužití stebou, mi připadá poněkud pomýlená. Ale abych byla spravedlivá, nikdo znás neměl ponětí, že jsi celé měsíce tajila milostný románek snevhodným mladým mužem, takže má možná pravdu amy tě vlastně vůbec neznáme.“

Tento postřeh byl zcela přesný azároveň úplně mimo. Bea nedokázala vymyslet žádnou chytrou odpověď, po které by jí to všechno nepřipadalo ještě směšnější. Raději tedy neřekla nic, souhlasně pokývala hlavou aopustila pokoj. Jakmile se vrátila do své ložnice, převlékla se do šedých vycházkových šatů. Knim si vybrala čepec se širokou krempou vpodobně tlumeném odstínu autáhla si stuhu pod bradou, aby tak zajistila, že její tvář nebude viditelná, pokud se na ni někdo nepodívá přímo zepředu. Potom přemýšlela, kolik peněz asi bude potřebovat, aby měla dost na dopravu icenu smutečního oznámení. Vjednom ani druhém neměla zkušenost, atak si vzala čtyři šilinky, zavřela svou pompadúrku, ale vzápětí ji zase otevřela apřidala ještě jednu minci.

Opatrně vyšla zpokoje do liduprázdné chodby, pokračovala ke schodišti azlehka seběhla dolů. Na okamžik se zastavila, aby se ujistila, že je stále sama, apřemýšlela, zdali by bylo lepší spíš spěchat, nebo rozvážně kráčet. Rozhodla se pro to druhé apo několika krocích se prudce zastavila, když ze salonku najednou vyšel Dawson. Čekala, že bude prozrazena, ale komorník kolem ní prošel, jako by tam vůbec nebyla, azmizel vjídelně.

Váhala, jestli je může vyrušit, atak nějakou dobu rozpačitě postávala na prahu. Pohnula se až ve chvíli, kdy se dveře za jejími zády otevřely anějaký muž hlasitě zvolal: „Reklama!“

Přestože se jeho hlas rozléhal celou místností jako burácení hromu, téměř nikdo nezvedl hlavu, tedy až na tmavovlasého člověka sbrýlemi. Kývl na nově příchozího apohybem ruky mu naznačil, aby přišel blíž.

Beatrici se účinnost takového přístupu zamlouvala, atak zvolala: „Nekrolog!“

Muž si jej rychle přečetl, potvrdil, že se objeví vnásledujících novinách, avyštěkl částku.

Bea mu dala požadovaný obnos achvíli čekala, jestli od ní nebude chtít ještě něco jiného. Nakonec mu poděkovala za pomoc.