Franz Kafka

PROMĚNA

A JINÉ POVÍDKY

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

© Vladimír Kafka, dědicové c/o Aura-Pont s.r.o.

Cover © Jiří Miňovský – ARBE, 2019

© DOBROVSKÝ s. r. o., 2019

www.nasenakladatelstvi.cz

www.facebook.com/nakladatelstviomega

ISBN 978-80-7642-719-8 (ePub)

ISBN 978-80-7642-720-4 (mobi)

Franz Kafka

PROMĚNA

A JINÉ POVÍDKY

Přeložil Vladimír Kafka

Obsah

FRANZ KAFKA (1883–1924)

ROZJÍMÁNÍ PRO M. B.

DĚTI NA SILNICI

ODHALENÍ ŠEJDÍŘE

NENADÁLÁ PROCHÁZKA

ROZHODNUTÍ

VÝLET DO HOR

BÍDA STARÉHO MLÁDENCE

OBCHODNÍK

ROZTRŽITÉ VYHLÍŽENÍ

CESTA DOMŮ

TI, KDO BĚŽÍ KOLEM

PASAŽÉR

ŠATY

ODMÍTNUTÍ

K ÚVAZE PÁNSKÉMU JEZDCI

OKNO DO ULICE

TOUHA STÁT SE INDIÁNEM

STROMY

TRÁPENÍ

ORTEL PŘÍBĚH Pro F.

ORTEL

PROMĚNA

I.

II.

III.

VENKOVSKÝ LÉKAŘ DROBNÉ POVÍDKY Otci

NOVÝ ADVOKÁT

VENKOVSKÝ LÉKAŘ

NA GALERII

STARÝ LIST

PŘED ZÁKONEM

ŠAKALI A ARABOVÉ

NÁVŠTĚVA V DOLE

SOUSEDNÍ VES

CÍSAŘSKÉ POSELSTVÍ

STAROST HLAVY RODINY

JEDENÁCT SYNŮ

BRATROVRAŽDA

SEN

ZPRÁVA PRO JISTOU AKADEMII

V KÁRNÉM TÁBOŘE

V KÁRNÉM TÁBOŘE

UMĚLEC V HLADOVĚNÍ ČTYŘI PŘÍBĚHY

PRVNÍ HOŘE

MALÁ PANÍ

UMĚLEC V HLADOVĚNÍ

ZPĚVAČKA JOSEFÍNA ANEB MYŠÍ NÁROD

FRANZ KAFKA

(1883–1924)

Pražský německy píšící spisovatel židovského původu se narodil 3. 7. 1883 v Praze. V letech 1889–1893 chodil do obecné školy, 1893–1901 do gymnázia v paláci Kinských na Staroměstském náměstí, kde měl jeho otec obchod. Na německé univerzitě v Praze studoval zprvu germanistiku, pak práva, která dokončil v roce 1906. V letech 1906–1907 provozoval právní praxi, 1908–1922 byl zaměstnán jako právní úředník v Dělnické úrazové pojišťovně. Roku 1912 se seznámil s Felice Bauerovou a jejich vztah trval s různými peripetiemi několik let (korespondence). Od roku 1919 se léčil na TBC v různých sanatoriích, roku 1922 byl ze zdravotních důvodů předčasně penzionován. Roku 1923 se přestěhoval do Berlína, kde se seznámil s Dorou Dymantovou. Roku 1924 jej Max Brod, jeho celoživotní přítel, převezl do Prahy. Zemřel v rakouském sanatoriu v Kierlingu u Vídně 3. 6. 1924 a je pohřben na židovském hřbitově v Praze na Olšanech. Kafkova hlavní díla (Proces – Der Prozess, Zámek – Das Schloss, Amerika – Der Verschollene) byla vydána až po jeho smrti Maxem Brodem, přestože autor sám si přál, aby byla po jeho smrti spálena. Celá Kafkova tvorba vznikala v atmosféře několikanásobné izolace, do níž jej uzavírala německá národnost, židovský původ, bolestně pociťované otcovo tyranství v rodině i vlastní podivínství a mimořádná citlivost. V řadě povídek se objevují nálady vyřazenosti a vnější svět je obvykle traktován jako anonymní nepřátelská síla (novela Proměna, Die Verwandlung). Kafkovo dílo hluboce zapůsobilo zejména po druhé světové válce a jeho výrazové postupy ovlivnily poválečnou západoevropskou literaturu.

ROZJÍMÁNÍ PRO M. B.

DĚTI NA SILNICI

Slyšel jsem, jak kolem zahradní mříže přejíždějí vozy, někdy jsem je i zahlédl lehce se pohybujícími štěrbinami v listí. Jak praštělo za horkého léta dřevo loukotí a ojí! Dělníci se vraceli z polí a smáli se až hanba.

Seděl jsem na naší malé houpačce, právě jsem odpočíval mezi stromy v zahradě svých rodičů.

Za mřížemi se nepřestávalo něco dít. Poklusem se kolem mihly děti; vozy naložené obilím s muži a ženami na snopech a kolem dokola zastínily květinové záhony; k večeru jsem uviděl pána s holí, jak si pomalu vykračuje, a několik dívek, které šly proti němu držíce se pod paží, s pozdravem ustoupilo do trávy.

Potom vzlétli ptáci jako jiskry, sledoval jsem je očima, jak jedním dechem stoupají vzhůru, až mi připadalo, že už nestoupají, ale já že padám, a drže se pevně provazů začal jsem se samou slabostí houpat. Za chvíli, když už zavanul chladnější vzduch a místo létajících ptáků se objevily chvějící se hvězdy, houpal jsem se prudčeji.

Při světle svíčky jsem večeřel. Často jsem se oběma pažemi opíral o dřevěnou desku stolu a již unaven jsem ukusoval chléb s máslem. Bohatě prolamované záclony se nadouvaly teplým větrem a tu a tam je některý kolemjdoucí zvenčí přidržel rukou, chtěl-li na mne lépe vidět a promluvit se mnou. Svíčka většinou brzy zhasla a v jejím kouři se ještě nějakou dobu prohánělo hejno komárů. Zeptal-li se mne někdo od okna, pohlédl jsem na něj, jako bych se díval do hor nebo do čirého vzduchu, a ani jemu zvlášť nezáleželo na odpovědi.

Překročil-li někdo okenní parapet a ohlásil, že ostatní jsou již před domem, pak jsem ovšem s povzdechem vstal.

„Ale proč tak vzdycháš? Copak se stalo? Snad nějaké zvláštní, nenapravitelné neštěstí? Nikdy se z něho nevzpamatujeme? Je doopravdy všechno ztraceno?“

Nic nebylo ztraceno. Vyběhli jsme před dům. „Zaplať pánbůh, konečně jste tady!“ – „Ty zkrátka přijdeš vždycky pozdě!“ – „Jak to, já?“ – „Právě ty, zůstaň si doma, jestli nechceš jít s námi.“ – „Jen žádné milosti!“ – „Co? Žádné milosti? Co to povídáš?“

Hlavami jsme rozráželi večer. Nebyl den a nebyla noc. Chvílemi o sebe drhly knoflíky našich vest jako zuby, chvílemi jsme pádili v pravidelné vzdálenosti, ústa plná ohně jako zvířata v tropech. Jako kyrysníci za starých válek, s dusotem a vysoko ve vzduchu, hnali jsme se krátkou ulicí dolů a s tímto rozběhem v nohou vzhůru dál po silnici. Někteří seskočili do příkopu, sotva zmizeli proti temnému náspu, už stáli jako cizí lidé na polní cestě a shlíželi dolů.

„Tak slezte!“ – „Nejdřív pojďte vy nahoru!“ – „Abyste nás shodili dolů, ani nás nenapadne, tak chytří jsme také.“ – „Tak zbabělí, chcete říci. Jen pojďte, pojďte!“ – „Doopravdy? Vy? Zrovna vy, že nás shodíte? Jací byste museli být?“

Zaútočili jsme, vrazili nám do prsou a my, ochotně padajíce, jsme se složili do trávy v příkopu. Vše bylo rovnoměrně vyhřáté, necítili jsme v trávě ani teplo, ani chlad, jen únava nás zmátla.

Když ses otočil na pravý bok, dal ruku pod ucho, chtělo se usnout. Sice by ses rád jednou zvedl s bradou zdviženou, ale jen abys za to padl do ještě hlubšího příkopu. Pak by ses rád s paží před sebe vztaženou, s nohama šikmo vlajícíma, vrhl do vzduchu a znovu padl do jistě ještě hlubšího příkopu. A vůbec se ti nechtělo s tím přestat.

Sotva jsi ještě pomyslel na to, jak se v posledním příkopu náležitě jak široký tak dlouhý natáhneš k spánku, zvlášť v kolenou, a s pláčem na krajíčku jsi ležel na zádech jako nemocný. Zamžikal jsi, když najednou některý z chlapců s lokty při bocích, s tmavými podrážkami skočil přes nás z náspu na silnici.

Měsíc byl už dost vysoko, kolem přejel v jeho světle poštovní vůz. Zdvihl se lehký vítr kolkolem, i v příkopu ho bylo cítit, a nablízku se rozšuměl les. Tu člověku už na tom tolik nesejde, jestli je sám.

„Kde jste?“ – „Pojďte!“ – „Všichni sem!“ – „Co se schováváš, nedělej hlouposti!“ – „Cožpak nevíte, že pošta je už pryč?“ – „Ale ne! Už je pryč?“ – „Ovšem, přejela, zatímco jsi spal.“ – „Já že spal? Ale jdi!“ – „Jen mlč, ještě je to na tobě vidět.“ – „Ale prosím tě.“ – „Pojďte!“

Běželi jsme těsněji u sebe, někteří se chytli za ruce, hlavu jsme zvedali co nejvýš, neboť cesta šla z kopce. Jeden vyrazil indiánský válečný pokřik, nohy se rozletěly tryskem jako nikdy, vítr nás zvedal v bocích, jak jsme skákali. Nic by nás nedokázalo zastavit; tak jsme se rozběhli, že i při předbíhání jsme si založili paže a klidně se ohlíželi na sebe.

Na mostě přes bystřinu jsme zůstali stát, kdo přeběhl, vrátil se zpět. Voda dole se tříštila o kamení a kořeny, jako by nebylo už pozdě večer. Nebylo proč si nevyskočit na zábradlí mostu.

Z houštin v dálce vyjel vlak, všechna kupé svítila, okna byla jistě spuštěna. Jeden z nás začal nějakou odrhovačku, ale nám všem bylo do zpěvu. Zpívali jsme mnohem rychleji, než jak jel vlak, kývali jsme pažemi, protože hlas už nestačil, naše hlasy se dostaly do chumlu a nám v něm bylo dobře. Smísíš-li svůj hlas s ostatními, jako by ses chytil na udici.

Tak jsme zpívali, s lesem za zády, vzdáleným cestujícím do ucha. Dospělí ve vsi byli ještě vzhůru, matky stlaly na noc postele.

Byl již čas. Políbil jsem toho, co stál u mne, třem nejbližším jsem jen tak podal ruce, rozběhl jsem se cestou zpět, nikdo mě nevolal. Na první křižovatce, kde už mě nemohli vidět, jsem uhnul a polními cestami jsem znovu vběhl do lesa. Mířil jsem k městu na jihu, o němž se u nás ve vsi říkalo:

„Tam jsou lidé! Považte, oni nespí!“

„A pročpak nespí?“

„Protože nejsou unaveni.“

„A pročpak nejsou?“

„Copak blázni nebývají unaveni?“

„Jak by blázni mohli být unaveni?“

ODHALENÍ ŠEJDÍŘE

Konečně jsem kolem desáté hodiny večer dorazil s mužem, kterého jsem znal jen letmo z dřívějška a který se ke mně tentokrát zase zčistajasna přidružil a dvě hodiny mě vláčel po ulicích, k panskému domu, kam jsem byl pozván do společnosti.

„Tak!“ řekl jsem a tleskl na znamení, že je bezpodmínečně nutné rozloučit se. Méně určité pokusy jsem učinil předtím již několikrát. Byl jsem už velmi unaven.

„Jdete hned nahoru?“ zeptal se. Z jeho úst jsem slyšel zvuk, jako když o sebe cvaknou zuby.

„Ano.“

Byl jsem přece pozván, hned jsem to říkal. Ale byl jsem pozván nahoru, kde bych už tak rád byl, a ne abych tu postával dole u vrat a díval se svému protějšku přes uši. A teď abych s ním ještě mlčel, jako bychom se byli rozhodli stát na tom místě hodně dlouho. Přitom se na mlčení hned podílely domy okolo a tma nad nimi až ke hvězdám. A kroky neviditelných chodců, jejichž cesty se člověku nechtělo hádat, vítr, který se ustavičně tlačil na protější stranu ulice, gramofon, zpívající do zavřených oken kteréhosi pokoje – bylo je slyšet z tohoto mlčení, jako by odjakživa a navždy bylo jejich majetkem.

A můj průvodce se připojil svým a – s pousmáním – též mým jménem, natáhl pravou paži vzhůru podél zdi a zavřel oči, opřel o ni tvář.

Já však jsem se na ten úsměv nevydržel dívat, neboť stud mě náhle otočil. Teprve podle toho úsměvu jsem teď poznal, že je to šejdíř, nic víc. A byl jsem přece v tom městě už několik měsíců, domníval jsem se, že znám skrz naskrz tyhle šejdíře, co za noci proti nám vystupují z postranních ulic s rukama vztaženýma jako hospodští, co se potloukají kolem návěstního sloupu, u něhož stojíme, jako by si hráli na schovávanou, a aspoň jedním okem číhají zpoza oblého sloupu, co se před námi najednou vznášejí po hraně našeho chodníku na křižovatkách ulic, když se nás zmocní úzkost! Tak dobře jsem jim přece rozuměl, vždyť to byli mí první městští známí z hospůdek, a díky jim jsem poprvé uzřel onu nepoddajnost, kterou si teď tak málo dovedu odmyslet od světa, že ji už začínám cítit sám v sobě. Jak zůstávají ještě stát proti člověku, i když jim už dávno unikl, když už tedy dávno nebylo koho nachytat! Jak nikdy neusedli, nikdy neupadli, nýbrž dívali se na člověka pohledem, který stále ještě – i když jen zdálky – přesvědčoval! A jejich prostředky byly vždycky stejné: postavili se před nás tak zeširoka, jak jen mohli; snažili se nás odvrátit od místa, kam jsme měli namířeno; náhradou nám zchystali příbytek na svých vlastních prsou, a vzepjal-li se v nás nakonec nahromaděný cit, považovali to za objetí a vrhli se do něho tváří napřed.

A tyhle staré žerty jsem tentokrát rozpoznal, až když jsme spolu byli tak dlouho. Špičky prstů jsem si o sebe rozdíral, abych tu ostudu odčinil.

Avšak můj muž zde stál ještě opřený jako dřív, pořád ještě se považoval za šejdíře a samou spokojeností s vlastním osudem se mu zarděla volná tvář.

„Jsi poznán!“ řekl jsem a ještě jsem mu lehce poklepal na rameno. Pak jsem rychle vyběhl do schodů a tváře služebnictva nahoře v předsíni, tak bezdůvodně věrné, mě potěšily jako krásné překvapení. Postupně jsem se na všechny podíval, zatímco ode mne brali plášť a oprašovali mi boty. S úlevou a vzpřímen jsem vstoupil do sálu.

NENADÁLÁ PROCHÁZKA

Když vám večer připadá, že jste se neodvolatelně rozhodli zůstat doma, když jste si oblékli župan, sedíte po večeři u osvětleného stolu a chystáte se k oné práci či hře, po jejímž skončení chodíte spát, když je venku nevlídné počasí a zůstat doma je samozřejmé, když jste teď už také setrvali u stolu tak dlouho, že odchodem byste nutně vzbudili všeobecný podiv, a také na schodišti je už tma a domovní dveře jsou zamčené, a když teď přes to všechno v náhlé tísni vstanete, převléknete si kabát, okamžitě jste oblečen na vycházku, prohlásíte, že musíte odejít, což také po krátkém rozloučení učiníte, a podle toho, jak rychle jste přibouchli dveře bytu, soudíte, jak velké rozmrzení jste za sebou zanechali, když se opět vzpamatujete na ulici, s údy, které na tu již nečekanou svobodu, jíž se jim dostalo, odpovídají obzvláštní čilostí, když pocítíte, že tímto jediným rozhodnutím jste v sobě soustředili veškerou rozhodnost, když s větší než obvyklou závažností shledáte, že máte v sobě spíš sílu než potřebu, abyste lehce uskutečnili a snesli seberychlejší změny, a když pak běžíte dlouhými ulicemi – potom jste pro tento večer docela vykročili ze své rodiny, která vratce mizí v prázdnotě, kdežto vy sami se plácáte vzadu do stehen a pozvedáte se k své pravé podobě ve zcela pevném, černém obrysu. Vše ještě zesílí, navštívíte-li v tuto pozdní večerní dobu některého přítele, abyste se podíval, jak se mu daří.

ROZHODNUTÍ

Z bědného stavu se musíte povznést s lehkostí, i když je k tomu třeba sebrat všechnu vůli. Odtrhnu se od židle, oběhnu stůl, rozhýbám hlavu i krk, zažehnu oheň v očích, napnu svaly kolem nich. Vzepřu se jakémukoli citu, přijde-li teď A., bouřlivě ho pozdravím, vlídně strpím B. u sebe v pokoji, vzdor bolesti a námaze vdechnu do sebe dlouhými doušky vše, co řekne C.

Leč i tak s každou chybou, jíž se nelze vyvarovat, bude všechno – to snadné i to obtížné – váznout a já se nutně budu otáčet v kruhu nazpátek.

I tehdy je přece jen nejspíš radno vše snášet, chovat se jako netečná hmota, a i když se dokonce cítíš odfouknut, nedat se zlákat k jedinému zbytečnému kroku, hledět na druhého zvířecím pohledem, nepocítit lítost, zkrátka vlastní rukou potlačit to, co ještě zbývá z příznaku života, tj. rozmnožit ještě ten poslední hrobový klid a mimo něj již neponechat nic.

Charakteristickým pohybem pro takový stav je přejíždět si malíčkem po obočí.

VÝLET DO HOR

„Nevím,“ zvolal jsem nezvučně, „já nevím. Jestli nikdo nepřijde, tak prostě nikdo nepřijde. Nikomu jsem nic zlého neudělal, nikdo neudělal nic zlého mně, ale nikdo mi nechce pomoci. Pořád nikdo. Ale přece tomu tak není. Až na to, že mi nikdo nepomůže – jinak by to bylo pěkné, samí Nikdové. Docela rád – pročpak ne – bych si vyšel na výlet ve společnosti samých Nikdů. Ovšem do hor, kam jinam? Jak se ti Nikdové na sebe tlačí, ta spousta paží, natahujících se jedna přes druhou a zavěšených do sebe, ta spousta nohou na krůček od sebe vzdálených! Rozumí se, že všichni jsou ve fraku. Jdeme si jenom tak, vítr profukuje štěrbinami mezi našimi údy. Hrdla se na horách uvolní! Je to div, že nezpíváme.“

BÍDA STARÉHO MLÁDENCE

Zdá se to tak kruté, zůstat starým mládencem, doprošovat se jako starý muž – při zachování důstojnosti – přijetí, chcete-li strávit jeden večer s lidmi, stonat a z kouta postele celé týdny hledět do prázdného pokoje, vždycky se loučit před domovními dveřmi, nikdy se po boku manželky nehrnout do schodů, mít v pokoji jedině postranní dveře do cizích bytů, nosit si v ruce domů večeři, muset se podivovat cizím dětem a nesmět ustavičně opakovat: „Já nemám žádné,“ pěstovat si zevnějšek i chování podle jednoho či dvou starých mládenců z dětských vzpomínek.

Tak tomu bude, jenže tu bude člověk dnes a později stát sám i ve skutečnosti, s tělem a skutečnou hlavou, tedy i s čelem, aby si do něho mohl tlouci dlaní.

OBCHODNÍK

Možná, že někteří lidé mají se mnou soucit, ale já o tom vůbec nevím. Můj malý obchod mi dělá starosti, z nichž mě bolí uvnitř čelo a spánky, ale neskýtá mi vyhlídky na spokojenost, neboť můj obchod je malý.

Na hodiny dopředu musím činit opatření, udržovat v bdělosti sluhovu paměť, varovat před obávanými chybami a v jednom každém ročním období odhadovat, jaká zavládne móda v následujícím ročním období nikoli mezi lidmi mé vrstvy, nýbrž mezi nepřístupným obyvatelstvem na venkově.

Mé peníze mají cizí lidé; v jejich poměrech se nemohu vyznat, netuším pohromu, která by je mohla postihnout; jak bych ji mohl odvrátit! Třeba začali rozhazovat a pořádají někde v zahradní restauraci slavnost a jiní se na útěku do Ameriky na té slavnosti chvilku zastaví.

Když se pak večer po pracovním dni obchod zavře a já náhle před sebou vidím hodiny, kdy nebudu moci pracovat pro neutuchající potřeby svého obchodu, tu mé vzrušení, jež jsem ráno vyslal daleko kupředu, vrhne se jak vracející se příliv do mne zpět, nesetrvá však ve mně a bez cíle mě strhne s sebou.

A přece nemohu tohoto rozmaru vůbec využít a nezbývá mi než jít domů, poněvadž mám obličej a ruce špinavé a upocené, šaty umazané a zaprášené, na hlavě čepici z krámu a střevíce poškrábané od hřebíků a beden. Jdu pak jako po vlnách, luskám prsty obou rukou a dětem, které jdou proti mně, přejedu dlaní po vlasech.

Ale cesta je krátká. Hned jsem u sebe v domě, otevřu dveře výtahu a vstoupím.

Vidím, že jsem teď náhle sám. Druzí, kteří musí stoupat po schodech, se při tom trochu unaví, s chvatně dýchajícími plícemi musí počkat, než jim otevřou dveře bytu, přitom mají proč být mrzutí a netrpěliví, vejdou pak do předsíně, kde pověsí klobouk, a teprve když projdou chodbou kolem několika skleněných dveří do svého pokoje, jsou sami.

Já však jsem hned ve výtahu sám, a opíraje se o kolena, dívám se do úzkého zrcadla. Když se dá výtah do pohybu, řeknu:

„Zmlkněte, ustupte, chcete do stínu stromů, za okenní záclony, do klenuté besídky?“

Mluvím skrz zuby a za tabulkami z mléčného skla letí dolů zábradlí jako řítící se proud vody.

„Odleťte pryč; vaše křídla, jež jsem nikdy neviděl, nechť vás zanesou do venkovského údolí anebo do Paříže, jestli vás to tam žene.

Avšak pokochejte se vyhlídkou z okna, když ze všech tří ulic vycházejí procesí, nevyhýbají se jedno druhému, prostupují se vzájemně, až mezi jejich posledními řadami opět vyvstane volné prostranství. Mávejte šátky, trňte hrůzou, buďte dojati, chvalte krásnou dámu projíždějící kolem.

Přejděte potok po dřevěné lávce, kývněte na koupající se děti a obdivujte hurá tisíce námořníků na vzdálené obrněné lodi.

Jen pronásledujte toho nepatrného muže, a až jej strčíte do průjezdu, oberte ho a pak se za ním dívejte, všichni s rukama v kapsách, jak smutně zachází vlevo do ulice.

Policie rozptýleně cválající na koních krotí zvířata a zatlačuje vás zpátky. Nechte je být, budou nešťastni z těch prázdných ulic, vím to. Prosím, už ve dvojicích ujíždějí pryč, kolem nároží pomalu, přes náměstí letem.“

Pak musím vystoupit, spustit výtah dolů, zazvonit u dveří a služebná otvírá, zatímco já zdravím.

ROZTRŽITÉ VYHLÍŽENÍ

Co budeme dělat za těch jarních dnů, které se teď rychle blíží? Dnes ráno bylo nebe šedivé, ale přistoupíte-li k oknu teď, jste překvapeni a tváří se opřete o okenní kliku.

Dole vidíte světlo slunce, ovšem již zapadajícího, na dětské tváři děvčátka, které si vykračuje a rozhlíží se, a zároveň na ní vidíte stín muže, který přichází rychleji za ním.

Potom muž přejde a tvář dítěte je úplně jasná.

CESTA DOMŮ

Hle přesvědčivost vzduchu po bouřce! Zjevují se mi mé zásluhy a zmáhají mě, třebaže se přece nevzpírám.

Pochoduji a mé tempo je tempem tohoto chodníku, této ulice, této čtvrti. Právem jsem odpovědný za všechny rány na dveře, na desky stolů, za všechny přípitky, za milence v postelích, mezi lešením novostaveb, v tmavých ulicích přitisknuté ke zdem domů, na otomanech bordelů.

Odhaduji hodnotu své minulosti ve srovnání s mou budoucností, avšak shledávám, že obě jsou znamenité, ani jedné, ani druhé nemohu dát přednost a leda nespravedlivou prozřetelnost musím pokárat, že mi tak přeje.

Jenom když vcházím do svého pokoje, jsem trochu zamyšlený, ale ne, že bych byl cestou do schodů připadl na něco hodného přemýšlení. Nijak zvlášť mi nepomáhá, že dokořán otevřu okno a že kdesi v kterési zahradě ještě vyhrává hudba.

TI, KDO BĚŽÍ KOLEM

Jdeme-li se v noci projít na ulici a proti nám běží nějaký muž již zdaleka viditelný – neboť ulice před námi stoupá a je úplněk –, nechytáme ho, ani když je slabý a otrhaný, ani když běží někdo za ním a křičí, ale necháme ho běžet dál.

Neboť je noc a my nemůžeme za to, že ulice v úplňku před námi stoupá, a kromě toho, možná že se ti dva honí pro zábavu, možná že oba pronásledují třetího, možná že ten první je nevinně pronásledován, možná že ten druhý chce vraždit a my bychom byli spoluviníky vraždy, možná že ti dva o sobě nevědí a jeden i druhý pouze běží na vlastní pěst do postele, možná že jsou to náměsíčníci, možná že ten první má zbraně.

A konečně, cožpak nemůžeme být unaveni, cožpak jsme nevypili tolik vína? Jsme rádi, že už neuvidíme ani toho druhého.

PASAŽÉR

Stojím na plošině v tramvaji a nemám vůbec žádnou jistotu o svém postavení v tomto světě, v tomto městě, ve své rodině. Ani přibližně bych nedovedl říci, jaké nároky v kterémkoli ohledu bych si právem mohl činit. Vůbec nemohu obhájit to, že stojím na této plošině, přidržuji se tohoto držadla, nechávám se vézt tímto vozem, že se lidé tomu vozu vyhýbají, nebo si klidně jdou či odpočívají u výkladů. – Nikdo to ovšem po mně nežádá, ale o to nejde.

Vůz se blíží k zastávce, jakási dívka přistupuje ke schůdkům, chystajíc se vystoupit. Jeví se mi tak určitá, jako bych ji byl ohmatal. Je oblečena v černém, záhyby sukně se téměř nepohybují, blůza přiléhá a má límec z bílé krajky s drobnými dírkami, levá ruka je naplocho opřena o stěnu, deštník v pravé ruce stojí na druhém schůdku odshora. Obličej je snědý, nos, po stranách lehce promáčklý, je na špičce široký a zaoblený. Má spoustu hnědých vlasů a na pravém spánku poletují chloupky. Malé ucho jí těsně přiléhá, ale protože stojím blízko, vidím celou zadní stranu pravého boltce a stín na jeho kořeni.

Tázal jsem se tehdy sám sebe: Jak to, že sama nad sebou nežasne, že má zavřená ústa a nic takového neříká?

ŠATY

Často, když vidím šaty s bohatými záhyby, nabíráním a třásněmi, jak pěkně přiléhají na pěkná těla, pomyslím si, že dlouho takhle nevydrží, že se pomačkají, nikdy se už neuhladí, sedne na ně prach, do ozdob se zažere a nepůjde již odstranit, a nikdo ze sebe nebude chtít udělat takového směšného ubožáka, aby si den co den ráno oblékal a večer svlékal tytéž drahocenné šaty.

Přece však vídám dívky, které jsou pravda hezké a stavějí na odiv všelijaké půvabné svaly a kotníčky a napjatou kůži a záplavu jemných vlasů, a přece se den co den zjevují v tomto jediném přirozeném kostýmu, pokaždé kladou touž tvář do týchž dlaní a odrážejí ji v jejich zrcadle.

Jen někdy večer, když přijdou pozdě z nějaké slavnosti, připadá jim v zrcadle obnošená, napuchlá, uprášená, všemi okoukaná, že již ji sotva lze dál nosit.

ODMÍTNUTÍ

Potkám-li krásnou dívku a poprosím ji: „Buď tak hodná, pojď se mnou,“ a ona přejde beze slova kolem mne, myslí tím:

„Nejsi vévoda vzletného jména, nejsi rozložitý Američan indiánské postavy s vodorovně spočívajícíma očima, s kůží hnětenou vzduchem trávníků a řek, jež jimi protékají, nepodnikl jsi žádné cesty k velkým, nevím kde ležícím jezerům ani po nich. Tak prosím, proč bych já, krásná dívka, měla s tebou jít?“

„Zapomínáš, že nejedeš v automobilu, kolébajícím se po ulici dlouhými záběry; nevidím, že by za tebou v přesném půlkruhu kráčel doprovod pánů naditých do šatů a mumlavě ti žehnajících; tvá ňadra jsou pěkně srovnána šněrovačkou, ale stehna a boky se odškodňují za to odříkání; máš na sobě taftové plisované šaty, jež nás všechny loňského podzimu docela potěšily, a přece se – s tímhle nebezpečím života na těle – chvílemi usmíváš.“

„Ano, oba máme pravdu, a abychom si to neuvědomili se vší nezvratností, půjdeme raději každý svou cestou domů, že ano.“

K ÚVAZE PÁNSKÉMU JEZDCI

Uvážíme-li to, nic nás nemůže lákat, abychom chtěli být v závodě první.

Sláva, že nás v nějaké zemi uznají za nejlepšího pánského jezdce, způsobí ve chvíli, kdy spustí orchestr, příliš velikou radost, než aby se druhý den ráno nedostavila lítost.

Závist soupeřů, lstivých, značně vlivných lidí, nás musí bolet v tom těsném špalíru, jímž teď projíždíme k oné rovince, která se před námi brzy vyprázdnila až na pár jezdců, předstižených o celé kolo, kteří ujížděli, docela malí, k okraji obzoru.

Mnozí z našich přátel si spěchají vyzvednout výhru a jen přes rameno na nás pokřikují od vzdálených přepážek hurá; nejlepší přátelé však na našeho koně vůbec nevsadili, neboť se obávali, že v případě prohry by se na nás museli hněvat, teď však, když byl náš kůň první a oni nevyhráli nic, obracejí se zády, jak kolem nich projíždíme, a raději se dívají po tribunách.

Soupeři vzadu, pevně usazeni v sedle, snaží se přehlížet nezdar, který je postihl, a křivdu, která se jim jaksi děje; nasazují svěží tvář, jako by po této dětské hře musel začít nový a teď již vážný závod.

Mnoha dámám připadá vítěz směšný, protože se naparuje a přitom neví, jak se tvářit k tomu věčnému potřásání rukama, salutování, uklánění a zdravení na dálku, zatímco poražení mají ústa sevřená a zlehka poklepávají na krk svým vesměs řehtajícím koňům.

Nakonec se ze zataženého nebe spustí dokonce déšť.

OKNO DO ULICE

Kdo žije opuštěně a přitom by se rád tu a tam někam připojil, komu se vzhledem k proměnám denní doby, počasí, poměrů v zaměstnání a podobně zachce uvidět nějakou jedno jakou paži, jíž by se mohl zachytit – ten se dlouho neobejde bez okna do ulice. A je-li to s ním takové, že vůbec nic nehledá a přistupuje k oknu pouze jako unavený muž s očima přejíždějícíma sem tam mezi obecenstvem a oblohou a brání se a jen trochu zakloní hlavu, pak ho strhnou koně dole do sledu vozů a rámusu, a tím tedy konečně do lidské pospolitosti.

TOUHA STÁT SE INDIÁNEM

Kdyby tak byl člověk indián, vždy pohotový, a předkloněn ve vzduchu na pádícím koni, stále znovu by se zachvíval krátkými otřesy země, až by pak nechal ostruhy ostruhami, neboť žádné ostruhy nejsou, až by pak odhodil uzdu, neboť žádná uzda není, a zemi jak hladce vysečenou step by před sebou už skoro neviděl, již bez koňské šíje a hlavy.

STROMY

Neboť jsme jako kmeny stromů ve sněhu. Napohled tu hladce spočívají a řekl bys, že stačí malý náraz, abys je odsunul. Nikoli, nejde to, jsou totiž s půdou pevně spojeny. Ale hleďme, dokonce i to je pouze zdánlivé.

TRÁPENÍ

Když už to bylo nesnesitelné– jednou kvečeru vlistopadu– ajá pobíhal po úzkém koberci ve svém pokoji jak po závodní dráze, znovu jsem se obrátil, zděšen pohledem na osvětlenou ulici, avhloubce pokoje, na dně zrcadla, jsem přece jen opět nalezl nový cíl avykřikl jsem, jen abych slyšel křik, na nějž sice nic neodpovídá ajemuž také nic neubírá sílu akterý tedy stoupá vzhůru, bez protiváhy anemůže přestat, ani když zmlkne, tu se přímo ve zdi otevřely dveře, velmi spěšně, neboť bylo přece třeba spěchat, adokonce ikoně uvozu dole na dláždění se vzepjali jako zdivočelí koně vbitvě, shrdly vydanými napospas.

Jako malé strašidlo vyrazilo zdocela temné chodby, kde ještě nesvítila lampa, nějaké dítě ana špičkách zůstalo stát na trámu podlahy, který se neznatelně houpal. Ihned, oslepeno zešeřelým pokojem, chtělo rychle skrýt tvář do dlaní, upokojilo se však znenadání, jakmile pohlédlo koknu, za jehož křídlem se vzkypělý opar pouličního osvětlení konečně uložil pod temnotou. Pravým loktem se opíralo ostěnu před otevřenými dveřmi aprůvanem zvenčí si nechalo ovívat kotníky nohou akrk ispánky.

Krátce jsem na ně pohlédl, pak jsem řekl „Dobrý den“ aze zástěny ukamen jsem sundal kabát, neboť jsem tu nechtěl stát tak polonahý. Chvilku jsem nechal ústa pootevřená, aby ze mne ústy vyšlo rozčilení. Měl jsem na jazyku hořko, řasy se mi chvěly vobličeji, zkrátka nechybělo nic než zrovna tahle návštěva, již jsem ovšem nečekal.

Dítě pořád stálo ustěny na stejném místě, přitisklo pravou ruku na zeď asplanoucími tvářemi třelo oni špičky prstů, nemohouc se nabažit toho, jak hrubá je ta bílá stěna. Řekl jsem: „Doopravdy chcete ke mně? Není to omyl? Nic snazšího než zmýlit se vtomhle velikém domě. Jmenuji se Tenaten, bydlím ve třetím patře. Jsem to tedy já, koho chcete navštívit?“

„Klid, klid!“ řeklo dítě přes rameno, „všechno je vpořádku.“

„Tak pojďte dál, rád bych zavřel.“

„Zrovna jsem zavřelo. Nenamáhejte se. Buďte úplně klidný.“

„Nemluvte onámaze. Avšak na této chodbě bydlí spousta lidí, jsou to ovšem všechno mí známí; většina znich se teď vrací ze zaměstnání; jak uslyší někde vpokoji hlasy, myslí si jednoduše, že mají právo otevřít apodívat se, co se děje. Tak už to chodí. Ti lidé mají za sebou celodenní práci; komupak by se podřizovali ve chvíli dočasné večerní svobody! Však to ostatně víte samo. Dovolte, abych ty dveře zavřel.“

„Ale copak je? Co se děje? Pro mě za mě si může přijít celý dům. Apotom, říkám vám rovnou: Zavřelo jsem, copak si myslíte, že jen vy dovedete zavřít dveře? Dokonce jsem izamklo.“

„Tak je to vpořádku. Nic víc nechci. Zamykat jste ani nemuselo. Ateď si udělejte pohodlí, když už jste tu. Jste můj host. Ve všem mi důvěřujte. Jen se nebojte auvelebte se tu. Nebudu vás nutit kodchodu, ani abyste zůstalo. Copak to vůbec musím říkat? Znáte mě tak špatně?“

„Ne. Opravdu jste to nemusel říkat. Ba ani jste to neměl říkat. Jsem dítě; nač se mnou dělat takové cavyky?“

„Tak zlé to není. Ovšem dítě. Ale tak malé zase nejste. Jste už docela velké. Kdybyste bylo dívka, nesmělo byste se tak beze všeho se mnou zamknout vpokoji.“

„Stím si starosti dělat nemusíte. Chtělo jsem jen říct: To, že vás tak dobře znám, mě pramálo chrání, jen vám to ušetří námahu, abyste mi něco nalhával. Ale vy mi přesto děláte poklony. Nechte toho, říkám vám, nechte toho. Mimoto vás neznám všude avkaždou dobu, natož při tomto osvětlení. Bylo by mnohem lepší, kdybyste rozsvítil. Ne, raději ne. Vkaždém případě si budu pamatovat, že jste mi už vyhrožoval.“

„Cože? Já že vám vyhrožoval? Ale prosím vás. Vždyť já jsem tak rád, že tu konečně jste. Říkám ‚konečně‘, poněvadž je tak pozdě. Nechápu, proč jste přišlo tak pozdě. Je možné, že jsem zradosti mluvil páté přes deváté avy že jste to právě tak pochopilo. Já vám stokrát přiznávám, že jsem tak mluvil, ba vyhrožoval jsem vám vším, co chcete.– Jen žádné hádky, proboha!– Ale jak vás to mohlo napadnout? Jak jste mě mohlo tak urazit? Proč mi chcete vší mocí pokazit tuhle malou chviličku své přítomnosti? Cizí člověk by mi spíše vyšel vstříc než vy.“

„Je tohle přívětivě?“

„Mluvím otom před tím.“

„Víte, jaké já budu později?“

„Nic nevím.“

Na schodech jsem potkal nájemníka ztéhož poschodí.