NADIA

© Elisabeth Norebäck, 2020

by Agreement with Grand Agency.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Alexandra Vendl, 2022

Cover © Kreativní bojovníci s.r.o., 2022

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2022

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-2635-6 (ePub)

ISBN 978-80-277-2636-3 (mobi)

NADIA

ELISABETH NOREBÄCK

Sestrám, které tu pro mě vždycky jsou,

Sáře a Marii

Neznámá krajina zahalená do tmy. Temná atichá noční obloha. Vdáli je vidět slabé zářivé světlo, jehož intenzita sílí.

Stále zřetelněji slyším neznámý hlas, dokud nestojí přímo umě. Vyřkne mé jméno. Říká, že se musím vzbudit. Slyším ho, ale nemůžu odpovědět.

Ktomu hlasu se přidá další. Vpovzdálí si omně šeptají dvě ženy. Ten nový hlas se ptá ženy, která se mě snažila vzbudit, jestli nemá strach.

„Právě prodělala závažnou operaci aje připoutaná kposteli. Teď asi moc nebezpečná nebude.“

„Víš, kdo to je? Víš, co udělala?“

„Všichni vědí, kdo je aco udělala.“

„Nechtěla bych sní být osamotě.“

„Přestaň. Co když nás slyší.“

Takhle omně mluví ostatní. Jako kdybych byla zrůda znějakého příběhu. Zpříběhu omém životě. Ani nevím, kolikrát jsem se pokoušela pochopit, jak se to vlastně stalo.

Promění se život vjediné vteřině, anebo je jeho proměna výsledkem řetězce událostí, směsice našich rozhodnutí apouhých náhod? Možná onaší budoucnosti, onašem štěstí nebo neštěstí opravdu rozhoduje jen náhoda.

Žena se znovu zeptá, jestli jsem vzhůru. Ale já mlčím anechávám temnotu, aby mě pohltila. Nechci se probudit. Pokud existuje nevyhnutelný osud, který na každého znás čeká, bude lepší, když zůstanu tady anikdy už nespatřím světlo.

*

Její ruce mnou zatřesou aznovu zazní hlas opakující moje jméno. Mohla uběhnout hodina nebo několik hodin. Možná jsem se několik dní pohybovala na hranici mezi životem asmrtí, než mě donutili se vrátit.

Strašně to bolí. Světlo stropních zářivek štípe do očí avzduch vmístnosti je ledový asuchý. Všechny zvuky zní úporně jako bzukot hmyzu, který se mi snaží proniknout do hlavy.

Přátelská tvář nade mnou patří černošce sdlouhými spletenými vlasy. Vysvětlí mi, že jsem vnemocnici.

„Včera vás operovali. Je zázrak, že jste přežila. Teď jste stabilizovaná.“

Mám něco sočima ataky špatně slyším. Její rty se pohybují, ale slova, která říká, ke mně dorazí oněco později, jako kdybych slyšela jen ozvěnu jejího hlasu. Avidím ji dvakrát. Dvě hlavy, které se spojují azase rozpojují. Napadne mě, jestli nemám poraněný mozek.

Zeptá se, jestli nemám žízeň, azadívá se vedle mě. Pracně otočím hlavou auvidím dva bílé plastové kelímky na nočním stolku. Ty se sloučí vjeden, načež se opět rozpojí apak zase spojí.

Žena ukazuje na svou jmenovku apředstaví se jako Helen. Na chvilku zmizí ajá uslyším téct vodu. Pak se zase objeví apodává mi kelímek. Ale zápěstí mám přikurtovaná krámu postele pouty, astejně tak pravou nohu. Opře mi kelímek ospodní ret amírně mi nadzvedne hlavu, abych se mohla napít. Zamumlám: „Díky,“ ahlava mi klesne zpátky na polštář.

Přístroj na druhé straně postele bliká apípá ana jeho monitoru kmitá fosforově zelená křivka nahoru adolů. Na hrudníku mám elektrody, které jsou kpřístroji připojené. Vedle něj stojí infuzní stojan. Do obou loketních jamek mi zavedli žilní katétry. Celou levou nohu mám zafačovanou, obvaz mám ikolem pasu acítím, že ikolem hlavy, protože mi překrývá levé oko.

Helen zkontroluje hadičku vedoucí kmé paži, pohlédne na monitor aněco si zapíše do notýsku. Pak se na mě podívá azeptá se, jak se cítím, ajá odpovím, že nevím. Požádá mě, abych jí řekla své jméno arodné číslo.

„Vy víte, kdo jsem,“ odpovím chraplavě. „Už jste říkala moje jméno. Dokonce několikrát. Aurčitě ho mám ina plastovém náramku na zápěstí.“

„Je to běžný postup,“ odpoví. „Jméno arodné číslo.“

Šeptem jí sdělím, jak se jmenuju, ařeknu řadu cifer aona mě pochválí.

„Jste ve Fakultní nemocnici vÖrebro. Víte proč?“

Beze slova na ni pohlédnu. Ona nakloní hlavu ačeká na odpověď.

„Vzpomínáte si na něco ztoho, co se stalo?“ pokračuje.

Zavřu oči.

Vzduchem prosviští železná trubka sostrým okrajem atrefí mě do hlavy. Zaryje se do kůže nad levým obočím apokračuje až ktváři ajá cítím, jak mi po obličeji stéká horká krev. Vykřiknu asnažím se krýt před dalším úderem.

„Ano,“ odpovím apodívám se na Helen. „Vzpomínám si.“

Ato mě přiměje vybavit si jinou událost. Ale na tu nechci vzpomínat. Nedokážu se zaobírat tím, jestli ion měl tak strašný strach ze smrti jako já. Já jsem to přežila, ale on ne.

„Dýchejte,“ pobídne mě sestřička ajá napodobuju rytmus jejího dechu, dokud to nedokážu sama. Bedlivě mě sleduje ajá vidím, že se chce ještě na něco zeptat, ale pak si to rozmyslí. Do pokoje vejde policista arozčileně ji poučí, že mu měla dát vědět, že jsem se probudila. Nevím, co na to Helen odpoví. Ale vidím, jak na mě ten policista zírá, vidím, jaké myšlenky se jeho tvář bez výrazu asi snaží skrýt. Bylo by lepší, kdyby se už neprobrala.

Avtom sním souhlasím. Ijá jsem zklamaná, že jsem nucená žít dál.

„Budete mě vyslýchat?“ vysoukám ze sebe.

„Jsem tu, abych vás hlídal,“ odpoví.

„To můžete izchodby,“ podotkne Helen aotočí se kněmu zády. „Máte pořád moc nízký tlak astejně tak ihodnoty železa. Kdybyste měla ohodnotit, jak velké bolesti máte, na stupnici od jedné do deseti, co byste řekla?“

„Sedmdesát šest,“ špitnu apokusím se oúsměv. Helen se také usměje ařekne, že mi dá ještě další analgetika. Nastaví jednu zkanyl apo chvíli už se mi po těle rozlévá klid. Řekne, abych ještě chvíli odpočívala, asebejistě vyvede policistu na chodbu.

Morfium účinkuje rychle. Jakmile bolest opustí moje poraněné tělo, zavřu oči, abych se přenesla zpět včase.

Před šesti lety jsem byla někým úplně jiným. Myslela jsem si, že můj život bude vypadat zcela jinak. Ale to už je dávno. Předtím, než jsem se dostala do nejhorší ženské věznice ve Švédsku. Dávno předtím, než se mě jiná vězeňkyně pokusila zabít naostřenou železnou trubkou. Byla jsem natolik naivní, že když mě policie zatýkala, domnívala jsem se, že jde jen ostrašný omyl. To jsem ještě věřila tomu, že se všechno srovná.

Netuším, jak dlouho sedím vpolicejním voze ačekám, až mi někdo vysvětlí, co se stalo. Nemohla jsem se ani obléct, takže pod županem jsem nahá. Na rukou mě svědí zaschlá krev, neumyla jsem ji všechnu. Ateď už je na to stejně pozdě. Ruce mám spoutané za zády.

Snažím se zůstat klidná. Snažím se, aby se mi netřásl hlas, když se opakovaně ptám, proč sedím na zadním sedadle policejního auta. Žádné odpovědi.

Vpovzdálí před domem stojí shromážděni mí přátelé adívají se na mě. Pohledy plné obvinění, ale zároveň vyděšené astejně tak nechápavé jako ten můj. Někteří znich pláčou aodpovídají policistce, která snimi hovoří azapisuje si výpovědi do notesu. Zjejich rozhovoru ale neslyším ani slovo.

Na místě jsou další policisté ana dvoře stojí dvě policejní auta. Dveře jednoho zaut střeží urostlý muž. Stojí široce rozkročený, ruku drží na zbrani, připravený ji použít. Domek pro hosty vzadní části zahrady ohraničuje modro-bílá policejní páska, třepotající se vranním vánku. Snažím se zaplašit myšlenky, které mě napadají, ale domek pro hosty, apředevším pak ložnice vněm stále přitahuje mou pozornost.

Policistka opustí mé přátele as mou kabelkou sevřenou pod paží kráčí kautu. Tam ji předá svému kolegovi aotevře dveře ke mně. Já se pokusím vystoupit, ale ona mi položí ruku na rameno azarazí mě.

„Lindo Anderssonová, jste zatčena apojedete snámi.“

„Máte povinnost mi sdělit proč,“ odpovím. „Řekněte mi, co se děje. Proč mě zatýkáte?“

Podrážděně se ušklíbne, nahne se ke mně, aby mi zapnula bezpečnostní pás, ařekne, že si otom promluvíme později.

Ve všem jsem se přizpůsobila. Udělala jsem všechno, co chtěli, acelou dobu jsem spolupracovala. Když na mě řvali, abych vyšla zdomku pro hosty srukama nad hlavou, udělala jsem to. Přikázali mi, abych si lehla na zem asepnula ruce za krkem, ito jsem bez protestů splnila. Ale teď už toho mám dost. Kopu kolem sebe aházím sebou vzoufalých pokusech se osvobodit. Volám Alexe, volám Mikaelu, prosím je, aby mi pomohli.

Ale ti ani neodpoví. Stojí, drží se kolem ramen adívají se na mě, jako kdyby mě neznali. Se slzami vočích je žádám, aby policii vysvětlili, že jsem nic neudělala. Mikaela se odvrátí aAlex se zadívá jinam.

Dveře se zase zavřou aauto nastartuje. Odjíždíme po štěrkové cestě od letního sídla. Přitisknu čelo na okýnko asleduji, jak mí známí mizí. Asnimi imůj přítel amoje sestra.

Odvážejí mě samotnou, aniž bych věděla, zčeho mě obviňují, apřestože jsem vzhůru, nacházím se právě uprostřed noční můry, ve které se všichni obrátili proti mně.

Jakmile morfium začne účinkovat, temnou mlhu tupé tepající bolesti nahradí polopřítomný klid. Když se pak probudím, je umě zdravotní sestra Helen azřízenec. Policista sedí udveří. Elektrody zmého hrudníku zmizely apřístroj vedle postele už nebliká anepípá. Zeptám se, jestli je to dobře, nebo špatně. Helen odpoví, že se můj stav zlepšuje aže mi to později přijde vysvětlit můj ošetřující lékař. Zřízenec mi přinesl zabalený sendvič akrabičku jablečného džusu.

„Zkuste něco sníst,“ řekne. Vybalí sendvič zplastového obalu apodá mi ho. Zapíchne brčko do malého tetrapakového obalu sdžusem. Ale sendvič chutná jako piliny adžus je plný chemikálií. Místo něj ho požádám očistou vodu.

„Ráda bych, abyste si došla na toaletu,“ řekne Helen, když mi pomůže vypít několik doušků. „Myslíte, že to zvládnete?“

Policista mi odemkne pouta. Vstát zpostele adojít ten kousek na toaletu je téměř nad mé síly, přestože mi Helen izřízenec pomáhají. Celé tělo mi tepe bolestí ajá se neodvažuju avlastně ani nesmím došlápnout na levou nohu. Policista sleduje každý můj pomalý krok.

„Nezavírejte dveře,“ řekne, když se konečně dostanu až ke kabince. „Musím na vás vidět, ať něco nevyvedete.“

Helen protestuje, ale já jí řeknu, že to nemá smysl. Už jsem si zvykla na to, jak to chodí. Sednu si na mísu, vyčurám se autřu se před nimi apak mi pomůžou vstát. Helen mě přidržuje, když si myju ruce, ajá sleduju ženu vzrcadle nad umyvadlem. Zírá na mě bledé stvoření sobvazem kolem hlavy alhostejným výrazem. Na levé straně hlavy mi kolem obvazu trčí krátké chomáče vlasů, to, co zbylo zdlouhých blond pramenů, které jsem dříve měla. Skoro se ani nepoznávám.

„Museli,“ vysvětluje Helen ajejí pohled se vzrcadle setká smým. „Aby mohli zašít ránu na hlavě.“

Ta cizí žena, kterou jsem se stala, se na mě podívá. Jako kdyby říkala: Bude lepší, když si zvykneš. Já tady zůstanu aty stím nenaděláš vůbec nic.

Ještě než se dobelhám zpátky do postele, jsem celá propocená. Ato poslední kus cesty visím jako bezvládný pytel mezi Helen azřízencem aoni mě musejí tahat.

Později se umě zastaví lékařka. Představí se, ale její jméno hned zapomenu. Vysvětluje mi, že kovová tyč mě těžce poranila. Trefila mě do hlavy atváře, ale nejvíce mě zranila na levé straně těla. Rána začíná hned pod prsem apokračuje přes pas apodél stehna. Operace byla náročná. Chce mě připravit na to, co můžu očekávat, až mi postupně sundají obvazy. Bohužel mi zůstanou jizvy, na těle ina obličeji. Říká, že jsem ztratila dost krve aže jsem to málem nezvládla. Měla jsem štěstí, že mě našli, než jsem vykrvácela.

„Chvíli si vás tu necháme, ale brzy budete zase na nohou,“ řekne apoplácá mě po rameni. „Všechno bude zase jako dřív.“

Zase jako dřív.

Na tak hloupé tvrzení se ani nepokouším vymyslet odpověď.

Oněkolik dní později mě navštíví kriminální inspektor zÖrebro. Posadí se na stoličku kposteli apožádá mě, abych mu pověděla, co se stalo ve vězení.

Vykládám mu, že to všechno začalo jako kterýkoli jiný čtvrtek. Dozorci odemkli naše cely apo snídani nás odvezli do práce do továrny vBiskopsbergu. Po dopolední pauze mi mistr řekl, abych šla do skladu pro krabice, atak jsme já ajeden dozorce sjeli výtahem dolů do skladu. Vzala jsem vozík, který stál uvchodu, apak už jsem šla dál sama. Sklad je stejně velký jako prostory nad ním, kde pracujeme, akrabice, které jsem měla vyzvednout, byly na policích až na jeho konci. Jakmile jsem je naložila, zaslechla jsem kroky. Ve skladě jsem nebyla sama. Když jsem se ptala, kdo tam je, kroky se zastavily. Zeptala jsem se znovu ahlasitěji, kdo se to tam plíží, auž jsem chtěla zavolat na dozorce, když vtom se zpoza rohu objevila Anne, jiná vězeňkyně. Podívala se na mě. Zeptala jsem se jí, co tu chce, ale neodpověděla. Jen na mě zlostně zírala. Dozorce jsem nikde neviděla, akdyž jsem se snažila kolem Anne projít, všimla jsem si, že vrukou drží dlouhou kovovou trubku. Zvedla ji ajá jsem nestihla uhnout, atak mě trefila do hlavy. Pak ji napřáhla, aby mi zasadila další úder. Křičela jsem na ni, zapotácela jsem se dozadu ave chvíli, kdy mě uhodila podruhé, jsem zakopla otáhlo vozíku. Možná právě díky tomu jsem přežila.

„Aco ji vedlo ktomu, že vás napadla?“ zeptá se inspektor. „Proč se kvám chovala tak nepřátelsky?“

Vysvětluju mu, že Anne mnou byla posedlá aže mě nemohla nechat na pokoji. Když jsem jí dala najevo, že sní nechci nic mít, začala mě nenávidět.

„Situace se má tak, že tato žena tvrdí, že jednala vsebeobraně,“ odpoví. „Údajně jste jí vyhrožovala adříve jste se ji ipokoušela uškrtit. Co vy na to?“

„Ale ležím tady já, nebo ne?“ podotknu. „Ona přece není skoro vejpůl anezůstanou jí jizvy po celém těle.“

Inspektorův úšklebek prozradí, co si myslí, amě to ani nepřekvapí. Snáze se věří ženě odsouzené za krádež než někomu, kdo si odpykává doživotí za vraždu. Nevěřili mi ani předtím amoje výpověď nemá žádnou váhu. Když inspektor odejde, napadne mě, že jsem si tohle možná zasloužila.

Je totiž září auplynulo skoro přesně šest let od chvíle, kdy jsem zabila svého manžela.

Povolení ke mně chodit má pouze několik málo zaměstnanců nemocnice. Nepřetržitě se umě střídá Helen apár dalších, vždy vdoprovodu uniformovaného policisty, ale občas zahlédnu, jak okýnkem ve dveřích nakukují ijiní zaměstnanci. Teď už stejně všichni vědí, kdo je pacientka zBiskopsbergu. Určitě se otom píše ve všech novinách po celé zemi. Moje jméno bylo totiž známé ipřed mým odsouzením za vraždu, ato díky mé slavné matce.

Teď se zase rozvíří drby. Lidi otom budou spekulovat vpráci při pauze na oběd idoma před televizními obrazovkami, kde jim ve zprávách ještě jednou poví příběh odobře vychované dceři celebrity, ze které se stala vražedkyně. Nikdy to neskončí.

Nechci na to myslet. Nechci si připomínat všechno, oco jsem přišla. Raději bych ležela zahalená morfiovou mlhou avyhnula se všem těm pohledům, drbům ašuškání. Oté senzaci, jak špatně to dopadlo shodnou holčičkou. Stačí mi bolest pulzující vranách na mém těle, to, že mě svědí stehy na čele ana tváři aže se nemůžu ani pohnout, protože jsem neustále přikurtovaná. Jako kdybych snad vtomhle stavu mohla utéct. Ptala jsem se policisty, kam si myslí, že bych se bez pout odbelhala, ajestli se bojí toho, že bych mohla být nebezpečná. Už jen to stačilo ktomu, aby se zřízenec rychle vytratil zpokoje. Šílená vražedkyně odsouzená na doživotí děsí lidi už jen svou existencí.

Potom ale připnul mezi pouta apostranice postele řetízek amůžu se alespoň sama najíst. Všichni ale pečlivě dohlížejí na to, aby na stolku nic nezapomněli, akdyž mi odnášejí tác, kontrolují, jestli nechybí příbor.

Lékařka si přijde prohlédnout, jak se mi hojí jizvy, akdyž odstraní obvaz, využiju toho apodívám se na ně. Přes celé levé stehno se táhne dlouhá sešitá rána apokračuje nahoru po straně břicha. Vráně jsou zasazeny veliké spony, jako kdyby mě sešili obrovskou sešívačkou. Kůže kolem je až absurdně oteklá azabarvená.

Sejme mi iobvaz zhlavy. Stehy zvlasů aobličeje mi už vyndají. Zeptám se jí, jak to vypadá, aona otevře pusu, aby odpověděla, ale pak ji zase zavře. Věnuje Helen dlouhý pohled, načež ta dojde pro zrcátko apodá mi ho. Prohlížím si sešitou ránu, která začíná nad linií vlasů apokračuje přes levé obočí apak obloukem kolem oka až kuchu. Odstíny kůže přecházejí od tmavočervené až kmodré. Okraje rány sice přiléhají ksobě, ale jsou ošklivě napuchlé. Můj obličej je úplně znetvořený.

Prsty opatrně přejedu po stezích. Otřesná změť modrých hrubých uzlíků. Zamumlám, že bych mohla hrát vhororu.

„To pozitivní je, že jste nepřišla ozrak,“ řekne lékařka apovzbudivě se na mě usměje..

Helen si se soucitným výrazem vezme zrcátko zpátky. Pokouším se na ni usmát, ale můj úšklebek ji jen přiměje ktomu, aby se podívala do země.

Jakmile jsou stehy venku, lékařka jizvu přelepí bílou náplastí. Takže obvaz už mít nemusím. Po levé straně mi trčí nepravidelně ustřižené vlasy aoblast vlasové linie kolem náplasti je vyholená úplně.

„Helen, musíte mi pomoct,“ zašeptám po tom, co lékařka odejde. „Podívejte se, jak vypadám.“

„Sčím chcete pomoct?“ ptá se policista, jako kdybychom plánovaly útěk na svobodu. Ani já, ani Helen mu nevěnujeme pozornost.

„Tohle musí pryč,“ řeknu jí azatahám za ty kraťoučké pramínky. „Nemůžu to mít takhle. Vždyť vypadám, jako kdyby mě přejela sekačka na trávu.“

„To snad můžu zařídit,“ odpoví tlumeným, ale veselým tónem. „Snažte se teď odpočívat. Vypadá to, že to potřebujete.“

Poté, co odejde, zírám do stropu. Helen má pravdu. Potřebuju odpočívat aze všeho se vyspat. To je ale nad mé síly. Myšlenky ve mně hlodají jako červi. Valí se na mě úplně odevšud ajá jim nemohu uniknout.

Přinutím se dívat přímo do zářivky. Pomyslím na svůj odraz vzrcadle. Vypadám jako živoucí mrtvola. Cítím se jako živoucí mrtvola. Tohle tělo není moje. Patří někomu, kdo už není člověkem, ale spíše znetvořenou mršinou. Ten ale nemá city, tudíž slzy stékající po mých tvářích jsou jen následkem podráždění očí ze silného osvětlení. Tohle se snažím namluvit sama sobě.

Na další směnu Helen přinese holicí strojek. Sedím na židli uprostřed pokoje srukama připoutanýma před sebou apřes ramena mám přehozený ručník. Zeptá se, kolik toho má oholit, ajá odpovím: „Oholte to všechno.“

Holicí strojek vytrvale bzučí askaždým padajícím pramínkem ve mně narůstá pocit, že přebírám kontrolu nad tou ohavnou, děsivou ženou, která se mi ukázala vzrcadle. Určitě by ráda viděla, jak se hroutím, když mi holí vlasy. Moje blond vlasy, které jsem vždycky milovala aopečovávala. Nepočítá stím, že mám vúmyslu jí ukázat, že už je mi to jedno. Aže tu výzvu přijmu akvůli tomu, kým jsem se stala, neuroním jedinou další slzu.

Pak mě Helen nechá, abych si výsledek prohlédla vzrcátku.

„Jak se cítíte?“ zajímá se. „Doufám, že toho nelitujete.“

Mohla bych říct, že lítost nic nezmění, nic nevrátí, ale mlčím. Helen má dnes rozpletené vlasy ajá obdivuji její černé lesklé vlny, které jí spadají na ramena.

„Také jsem dřív mívala krásné vlasy,“ řeknu aprozradím, že kvůli lacinému vězeňskému balzámu jsem je měla vysušené. Helen přitaká, že používání správných vlasových produktů je důležité, avtu chvíli jsme dvě úplně obyčejné ženy, které sdílí maličkosti všedního dne. Pak se zeptám, co si vlastně myslí omém novém zevnějšku.

„Sluší vám to, Lindo,“ zalže. „Opravdu se to povedlo.“

Nevadí mi, že to tak nemyslí. Vím, že teď vypadám jako monstrum, za které mě všichni mají.

„Lindo, tady!“

„Haló, Lindo, úsměv prosím!“

Moje dlouhé vlasy mi stylistka perfektně upravila. Na takové příležitosti si ji najímám. Mám na sobě drahé šaty od návrhářky ajsem připravená vydat se smanželem na galavečer Grammis. Udělám otočku na červeném koberci ausměju se svým nejzářivějším úsměvem přesně tak, jak to celý můj život dělala máma. Blesky fotoaparátů blikají ajá se usmívám dál adál. Simon si upraví sako ajá mu položím ruku kolem pasu azapózujeme pro další fotografii. Přitáhne si mě blíž. Nominovali ho na dvě ocenění anikdo není pyšnější než já. Vedle sebe doslova záříme. Štěstím aúspěchem.

„Přijde Kathy?“ volá jeden znovinářů.

„Kde je?“ ozve se druhý. „Je nemocná, nebo co se stalo?“

Nakonec volají odevšud ajá se místo odpovědí na otázky ohledně mámy ještě víc usměju. Ani náznakem nedám najevo, co cítím. Pod záplavou blesků fotoaparátů, za neutuchajícího mumlání ašepotu, kráčíme se Simonem ruku vruce po červeném koberci dál.

Ani ne po dvou týdnech vnemocnici přivádí sestřička dva muže zvězeňské služby. Transport, který mě má dovézt zpátky do Biskopsbergu, dorazil.

Věděla jsem, že ten den dříve nebo později přijde, atak mě překvapí bezmoc, kterou cítím. Nemám ani příležitost poděkovat Helen arozloučit se, protože má zrovna dneska volno. Těm, kteří rozhodují omém životě, je úplně jedno, že se ještě pořád cítím polomrtvá. Dozvím se, že jsem tu byla neobvykle dlouho. Jsem vpodstatě jen náklad, který se má přepravit zpátky do věznice.

Jeden zmužů mi kolem pasu připíná pás, akdyž se dotkne jizvy, syknu bolestí. Na zápěstí mi nacvakne pouta, která připne kpásu, ařekne mi, abych byla vklidu.

Přijde knám lékařka aptá se, zda je ten pás opravdu nutný, ale ani jeden zmužů jí neodpoví. Dohlédne na to, aby zřízenec přivezl vozík apomohl mi do něj. Přes kolena mi položí žlutou erární deku, aby zakryla pouta, apak mi popřeje hodně štěstí aostraha se mnou vyjede na chodbu.

Než přijede transport, musíme chvíli čekat ve vestibulu. Jeden zpolicistů, který mě nahoře hlídal, stojí vedle mě. Kzajištění bezpečnosti apořádku, jak to asi stojí vjeho pokynech.

Žena na vozíku střežená ozbrojeným policistou vzbuzuje pozornost apřiměje spoustu lidí civět nebo se zastavit. Upírají na mě nezakrytě pohrdavé pohledy plné zvědavosti istrachu. Nějaký muž na mě ukáže prstem acosi šeptá svému společníkovi, jiný nás obchází velkým obloukem. Dáma, která pospíchá kolem nás, se opakovaně ohlédne, jako kdyby chtěla zkontrolovat, že jsem neunikla. Nebo mě možná poznala.

Žena přibližně vmém věku se posadí na lavičku vedle asnaží se předstírat, že se nedívá. Mám chuť se zeptat policisty, jestli je opravdu dobrý nápad nechat mě čekat tady, protože moje přítomnost lidi očividně děsí. Ale sarkastické komentáře sotvakdy vedou knějakému řešení, atak si to odpustím. Místo toho se snažím překonat bolest, nahnu se dopředu adržím si deku před tváří, abych ji skryla. Když jeden zmužů vězeňské přepravní služby vyjíždí svozíkem dveřmi, jedno zkoleček se vdece zasekne ata se mi rázem vytrhne zrukou. Po mé levici se okamžitě strhne spoušť blesků ajá si kryju tvář alespoň rukou.

Fotografové vždycky tvrdili, že fotoaparáty matku milují, ale pravdou bylo, že matka milovala je. Zbožňovala pózovat adát objektivům to, po čem tak prahly. Nikdy ji to nepřestalo bavit, nikdy ji ta neustálá publicita neotravovala nebo se jí neznechutila. Ne že by ji zkrátka snášela, naopak, žila pro ni. Být středem pozornosti jí dodávalo energii, blesky azáře reflektorů ji nabíjely životem. Aneustále tu energii vyzařovala zpět ato ji udělalo tím, kým byla. Jednou ztěch největších. Opravdovou hvězdou.

Anderssonová je to nejběžnější švédské příjmení ažijí tu desetitisíce jiných žen, které se jmenují Katarina nebo Linda. Apřesto byla Kathy jen jedna aznala ji celá Skandinávie. Dokonce ji znali ivEvropě. Patřila knašim nejoblíbenějším umělcům, kteří jezdili na turné po celé zemi. Vsedmdesátých letech dokonce vyhrála Velkou cenu Eurovize.

Jen pár měsíců před mým zatčením zemřela na ALS. Ipřesto, že je mrtvá, žije její odkaz dál prostřednictvím těch, kdo ji uctívali. Ajá jsem ji milovala víc než kdokoliv jiný.

Jsem Kathyina dcera Linda Anderssonová. Nazývali mě Dívkou na výsluní ajako dítě jsem smatkou ivystupovala. Od malička jsem zvyklá na pozornost. Prošla jsem se po nespočtu červených koberců, vím, jak mám stát, abych vypadala dobře, aumím se smát do objektivu, ikdyž na to nemám náladu.

Tedy alespoň dříve jsem to uměla. Teď už ne. To patří do minulosti. Během dospívání jsem smatkou vystupovala čím dál tím méně ave dvaceti jsem už žila víceméně anonymní život jako učitelka hudby na základní škole asoukromá učitelka hry na klavír. Ale jakožto Kathyina dcera apozději imanželka hudebníka aumělce Simona Husse jsem záři reflektorů nikdy úplně neopustila. Objevovala jsem se po jejich boku na stránkách společenských rubrik. Ale když se omně píše vmédiích teď, kolují tyto fotky. Je na nich bledá žena na vozíku sotupělým výrazem ve tváři, oholenou hlavou, pouty, silným páskem kolem pasu apůlkou obličeje zalepenou náplastmi na jizvy.

Cesta do Biskopsbergu trvá přibližně čtyřicet minut, ale protože přestávají účinkovat analgetika, zdá se nekonečná. Hlava mi třeští ajizvy bolí asvědí. Chci už být na místě, azároveň tam nechci.

Vrovinaté krajině je oplocení vidět už zdálky. Trojitý ostnatý drát před zdmi připomíná kovové trnité keře. Za nimi se nacházejí biskopsberské ponuré budovy. Mauzoleum ztracených duší bez naděje na nápravu.

Vjíždíme dovnitř apřed námi se otevírá anásledně zavírá první mřížová brána jako obří chřtán požírající svou oběť. Dokud se zcela nezavře, další brána před námi se neotevře. Řidič vjede do areálu až kdvoupatrové, špinavě šedivé budově. Podzimní slunce vrhá stín zoplocení na budovy aostrý ostnatý drát, který je na vrcholku plotu spirálovitý, vytváří na fasádě pěkný vinutý vzor. Budovu objedeme azastavíme vzadu.

Vyvezou mě na vozíku zauta, slyším známý šum akovové cvakání otevírajících se zámků. Každé dveře, které se za mnou zavřou, mě vedou hlouběji do útrob vězení, dokud mě zcela nepohltí. To mi připomene okamžik, kdy jsem sem přijela poprvé.

Včervnu, po devíti měsících vězení, mě převezou do nejznámější ženské věznice ve Švédsku kousek od Örebro. Vězeňská stráž mě přivítá vBiskopsbergu asdělí mi, že uvidím, že věznice funguje jako malá komunita. Je tu všechno. Zdravotní středisko, prádelna, kuchyně spersonálem, dílny isprávce budov. Mají tu inávštěvní místnost shračkami pro děti, které sem chodí navštěvovat své internované matky.

Stejně jako toho rána, kdy mě zatkli azavřeli do vazby, se musím vysvléct donaha kvůli důkladné prohlídce. Jedna zdozorkyň mi řekne, abych roznožila apředklonila se. Pak se musím otočit, zvednout ruce. Když sprohlídkou skončí, musím jim dát ještě vzorek moči. Dozorkyně položí na toaletu bažanta apřikáže mi, abych si sedla anatáhla ruce tak, aby na ně viděla. Zavřu oči, vyčurám se apomyslím si, že si nikdy nezvyknu na to, že mě někdo pozoruje při vykonávání potřeby.

Když jsem hotová, smím si obléct oblečení, které svým svěřenkyním poskytuje vězeňská služba. Kalhotky snepružnou gumou ašpatně padnoucí ohavnou podprsenku skosticemi, šedivé tepláky spříliš dlouhými nohavicemi, upnuté světle šedé tričko ztenkého materiálu. Zkontrolují moje doklady akonstatují, že mi je třicet tři let. Znějakého důvodu uslyším, že to je dobrý věk, apotom, co mě vyfotí, mě vedou dál.

Nekonečně mnoho dveří amříží, které se musí odemykat, některé klíčem, jiné čipem, abezpečnostní kamery sledované lidmi, kteří rozhodují, jestli smíme projít, nebo ne. Pokaždé se ozve bzučivý zvuk ajá mám pocit, že se zněj asi zblázním.

Plocha za domem je mnohem větší, než jak vypadala cestou. Na mírném svahu vedoucím kjezeru je rozmístěno několik budov, oddělených aobklopených vysokými tlustými zdmi. Na zdech jsou reflektory jako ve sportovní aréně avpravidelných rozestupech isférické kamery. Několik metrů za zdmi se kolem celého areálu tyčí vysoký plot sostnatým drátem, přes který není možné přelézt. Beztak ten poslední plot odděluje areál jen od pole.

Podél něj kráčejí dva muži sovčáckými psy ajeden se směje něčemu, co právě řekl ten druhý. Mluví ojiných věcech než o zdejšíchudálostech. Mají vlastní životy ve světě tam venku, ajakmile jim skončí směna, odejdou domů.

Vprádelně dostanu povlečení adva ručníky adozvím se, kdy sem můžu dávat prát své prádlo azase si ho vyzvednout čisté. Znovu vyjdeme ven atam spatřím několik žen postávajících scigaretou vkleci před budovou, které se říká fabrika. Mají stejný vězeňský oděv jako já ahlídá je personál ve vojenských botách, vybavenýobušky.

Vězeňská stráž, která mě přijímala, se mýlí. Biskopsberg není jako malá komunita. Je to kosmická loď ve vzdálené části vesmíru, kam nás poslali na trestné práce, kde platí vlastní zákony apravidla. Nacházíme se daleko od domova, odříznuté od civilizace na neurčitou dobu.

Ženy po mně zvědavě pokukují, akdyž procházím, jedna znich zabuší na mříže aněkolikrát hlasitě hvízdne.

Moje cela je oněco větší než cela ve vazbě. Deset čtverečních metrů místo šesti. Napravo od úzké, ke zdi připevněné postele, na jejímž konci stojí skříň stelevizí namontovanou na stěně, se vměstná ipsací stůl. Hned vedle dveří je umyvadlo, ale toaleta tu chybí, ta se nachází venku na chodbě. Dozorkyně mi vysvětlí, že po zamčení od osmi večer do osmi hodin ráno musím používat nočník, který potom vyleju do záchodu adůkladně vyčistím. Úzké zamřížované okno spancéřovým sklem nad psacím stolem nejde otevřít. Myslela jsem, že uvidím lesy apole za zdí, ale výhledu zaclání betonová zeď.

Tady si mám odpykat svůj doživotní trest.

Kdyby lékař zFakultní nemocnice Örebro netrval na pracovní neschopnosti po hospitalizaci, protože jsem si prošla nejen fyzickým zraněním, ale ipsychickým traumatem, ihned by mě převezli do mé cely vpavilonu D aokamžitě bych se musela vrátit kběžné rutině. Teď mě ale umístí na oddělení nemocných, dokud vězeňský lékař neshledá, že jsem se uzdravila.

Přijímá mě Tina, jedna zbachařek, která vBiskopsbergu pracuje těch necelých pět let, co jsem tu seděla. Znepokojeně si prohlíží můj oholený zjev plný jizev. Jakmile mi sundá pouta aopasek, pomůže mi zvozíku azkontroluje, že pod nemocniční košilí nic neschovávám. Když je hotová, klesnu na jednu zpostelí. Dala bych cokoliv za dávku morfia, ovšem vtéto instituci se léčiva klasifikovaná jako narkotika nepřidělují jen tak.

Vpokoji se nachází dvě postele aukaždé noční stolek. Vysokým zamřížovaným oknem sem proudí denní světlo. Slabě tu voní úklidový prostředek adezinfekce. Tina řekne, že se omě dobře postarají aže až mi bude líp, uvidíme se venku na oddělení. Později přijde starší silná žena skulatými brýlemi. Podá mi plastový kelímek svíčkem abrčko.

„Pracuju tady vBiskopsbergu jako zdravotní sestra,“ řekne. „Musíte se hydratovat. Vypijte toho co nejvíc.“

„Potřebuju něco na bolest,“ stěžuju si, přestože dobře vím, co řekne.

„Můžu vám nabídnout leda Alvedon. Pokud máte ještě velké bolesti, musíte to probrat sdoktorkou.“ Na chvíli odejde azase se objeví spapírovým kalíškem. Jsou vněm dvě bílé tablety. Poděkuju azapiju je vodou.

„Kdyby bylo zapotřebí, stiskněte tohle tlačítko,“ pokračuje. „Teď se snažte odpočívat. To je nejlepší lék.“ Jakmile odejde, lehnu si do postele amodlím se, aby prášky zabraly.

Jsem tu zamčená sAdrianou Hansenovou, Královnou Biskopsbergu. Svelmi nebezpečnou ženou se špatnou pověstí. Viděla jsem ji ve vězení už mockrát, ale nikdy jsem sní nemusela mít co do činění.

„Zaslechla jsem, že tě Anne vsebeobraně skoro zabila,“ prohodí vlažně. „Jsi teda oběť, nebo viník? Nebo obojí?“

*

*

*

*

*