Pes baskervillský

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Cover © Adéla Korbelářová, 2021

© DOBROVSKÝ s. r. o., 2021

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-4534-0 (ePub)

ISBN 978-80-277-4535-7 (mobi)

Arthur Conan

Doyle

Pes baskervillský

Obsah

I. MR. SHERLOCK HOLMES

II. KLETBA BASKERVILLŮ

III. PROBLÉM

IV. SIR HENRY BASKERVILLE

V. TŘI PŘETRŽENÉ NITKY

VI. ZÁMEK BASKERVILLE

VII. STAPLETONOVI Z MERRIPITSKÉHO DVORCE

VIII. PRVNÍ ZPRÁVA DOKTORA WATSONA

IX. DRUHÁ ZPRÁVA DOKTORA WATSONA

X. VÝŇATEK Z DENÍKU DOKTORA WATSONA

XI. MUŽ ZE SKALNÍHO ÚTESU

XII. SMRT NA BLATECH

XIII. SÍTĚ SE ZATAHUJÍ

XIV. PES BASKERVILLSKÝ

XV. POHLED NAZPĚT

POZNÁMKY

I. MR. SHERLOCK HOLMES

Mr. Sherlock Holmes, který si ráno obyčejně přispal, když však pomineme fakt, že mnoho nocí probděl, právě seděl u stolu, u něhož rád snídal. Já stál na koberci před krbem a vzal jsem do ruky hůl, kterou u nás předchozího večera zanechal jakýsi návštěvník. Byla to pěkná hůl z tvrdého dřeva, nahoře zakončená bambulí. Takovým holím se přezdívá „policejní právo“. Těsně pod její hlavicí byl pár centimetrů široký stříbrný kroužek a něm byla vyryta slova „Jakubu Mortimerovi M. R. P. P. věnováno jeho přáteli z C. C. H.“ Kromě těchto slov se zde nacházel i letopočet „1884“. Takovéto hole zpravidla nosili rodinní lékaři – důstojné, pevné a vzbuzovaly pocit bezpečnosti.

„Nuže, Watsone, co s ní chcete počít?“

Holmes ke mně seděl obrácen zády a já mu ničím nedal najevo, čím se zabývám.

„Jak jste věděl, co dělám? Někdy mám pocit, že máte oči i vzadu.“

„Kdepak, já mám právě před očima dobře vyleštěnou stříbrnou kávovou konvici,“ odtušil můj druh a pokračoval:

„Ale povězte mi, Watsone, jaké máte úmysly s holí našeho hosta? Když jsme ho nešťastnou náhodou nezastihli a když tedy nemáme ani tušení, co po nás chtěl, je pro nás tato upomínka, kterou zde náhodou zanechal, důležitou. Řekněte mi, jak si ho podle této hole představujete?“

„Soudím,“ odpověděl jsem, sleduje, pokud jsem toho však byl vůbec schopen, uvažování svého druha, „že doktor Mortimer je starší lékař, často vyhledávaný a velmi vážený. Jinak by od nikoho rozhodně nedostal tuto hůl s věnováním jako důkaz uznání.“

„Dobře!“ pravil Holmes. „Skvěle!“

„Také si myslím, že je to s největší pravděpodobností lékař venkovský, který za většinou svých pacientů chodí pěšky.“

„Proč si to myslíte?“

„Poněvadž tato hůl, ačkoli původně byla jistě elegantní, je příliš opotřebovaná, než aby ji používal městský lékař. Silný železný hrot je velmi odřen, je tedy zjevné, že prodělal hodně namáhavých pochůzek.“

„Vaše zkoumání této věci je dokonalé,“ pravil Holmes.

„A pak je tu ten nápis: věnováno od jeho přátel z C. C. H. Domnívám se, že šlo o nějakou loveckou společnost, o nějaký místní hon, jejímž členům doktor pravděpodobně poskytl lékařskou pomoc a kteří mu na oplátku věnovali tento dárek.“

„Skutečně, Watsone, překonáváte sám sebe,“ pravil Holmes, odstrčil svou židli a zapálil si cigaretu. „Musím říct, že ve všech pracích, v nichž tak laskavě vyprávíte o mých skromných činech, velmi podceňujete vlastní schopnosti. Je možné, že sám nejste světlem, ale umíte k němu přivádět jiné. Jsou lidé, kteří sice nejsou geniální, ale dovedou ho probouzet v jiných. Musím přiznat, milý kamaráde, že jsem vám za velmi mnoho vděčný.“

Můj druh se o mně nikdy tak pochvalně nevyjádřil, takže se musím přiznat, že mi jeho slova velmi zalichotila. Často byl totiž k mému obdivu a mým pokusům seznámit veřejnost s jeho vyšetřovacími metodami spíše lhostejný, což se mě často dotýkalo.

Byl jsem hrdý, že jsem si jeho postupy osvojil do té míry, že jsem si vysloužil jeho pochvalu.

Nyní si vzal hůl z mé ruky a se zájmem ji několik minut přejížděl očima.

Poté se zřejmým výrazem zájmu odložil cigaretu, přistoupil s holí k oknu a začal ji zkoumat lupou.

„Je to sice prosté, přesto zajímavé,“ pravil, když opět usedl do svého milovaného koutku. „Hůl nám skutečně poskytuje jeden nebo dva náznaky. Je zdrojem několika možných závěrů.“

„Uniklo mi snad něco?“ tázal jsem se s jistým vzrušením samolibosti. „Myslím, že jsem nic důležitého nepřehlédl.“

„Bojím se, milý Watsone, že většina vašich závěrů byla mylná. Jestliže jsem někdy tvrdil, že jste mě občas inspiroval, myslel jsem tím, abych pravdu řekl, že to byly vaše omyly, které mě tu a tam nasměrovaly správným směrem. Ale v případě této hole se přece jen v něčem nemýlíte. Onen muž je zcela jistě venkovským lékařem a často chodívá pěšky.“

„Měl jsem tedy pravdu?“

„Až potud ano.“

„Ale pouze v tomto bodě.“

„Bohužel ano, můj milý Watsone, myslím si totiž, že hůl byla doktorovi věnována spíše nemocnicí než loveckým spolkem a že písmena C. C. před H., které patrně znamená nemocnici, označují její jméno. Charing-crosská nemocnice je pak nabíledni.“

„Snad máte pravdu. Rozhodně je to pravděpodobné. A pokud to přijmeme jako fakt, máme dobrý základ, abychom si utvořili lepší představu o našem neznámém návštěvníkovi.“

„Dobrá! Dejme tomu, že C. C. H. znamená Charingcrosská nemocnice. Co můžeme vyvodit dále?“

„Neuhodnete to sám? Znáte přece moje postupy. Tak je použijte!“

„Já jsem schopen učinit pouze závěr, že ten muž vykonával lékařskou praxi ve městě a poté se přestěhoval na venkov.“

„Myslím, že se v domněnkách můžeme odvážit dál. Podívejte se na věc z tohoto úhlu. Jaká je nejpravděpodobnější příležitost k věnování takovéto věci? Kdy mu okruh jeho přátel chtěl dokázal svou přízeň? Přece v tom okamžiku, kdy doktor Mortimer odcházel z nemocnice, aby se zařídil sám pro sebe. Víme, že doktor dostal hůl jako dárek. Myslíme si, že lékař vyměnil nemocnici za venkovskou praxi. Myslíte si tedy, že když se domníváme, že dárek byl věnován v tomto okamžiku, jde o příliš troufalou hypotézu?“

„Máte pravdu, zní to pravděpodobně.“

„Nuže, přiznáte pak, že ten lékař neměl v nemocnici vysokou funkci? Neboť pouze muž s dobře zavedenou londýnskou praxí dostává takové místo. A takový doktor by se rozhodně neodstěhoval na venkov.

Kým byl tedy doktor Mortimer? Pracoval v nemocnici, ale nebyl ve vysoké funkci. Mohl tedy být členem pomocného personálu nebo asistentem, tedy je to mladší ročník. A nemocnici opustil před pěti lety – datum je vyryto na holi. A tak vaše hypotéza váženého domácího lékaře středního věku praská jako bublina, můj milý Watsone, a vynořuje se před námi mladý muž, kterému je maximálně třicet, milý, roztržitý muž bez ctižádosti a vlastník rozmazleného psa, o němž mohu říct pouze to, že je větší než jezevčík a menší než hlídací pes.“

Nedůvěřivě jsem se zasmál, zatímco Sherlock Holmes se na své pohovce zaklonil a vyfukoval ke stropu malé kotoučky dýmu.

„Pokud jde o vaše poslední tvrzení, nemám, co bych namítl,“ řekl jsem. „Ostatně bude celkem snadné ověřit si informace o věku, odbornosti a kariéře onoho muže.“

Z přihrádky, kde jsem měl uložené své lékařské propriety, jsem vyndal adresář doktorů a vyhledal jsem jméno. Bylo tam několik Mortimerů, ale jen jediný, který mohl být naším návštěvníkem. Informace o něm jsem četl nahlas:

„Mortimer Jakub, narozen roku 1882 v Grimpenu na Dartských blatech, Devonské hrabství. Mezi lety 1882–1884 asistentem v Charing-crosské nemocnici. Dostal Jacksonovu cenu za práci v oboru srovnávací patologie s názvem ,Je choroba obrozením?‘, Dopisující člen Švédské patologické společnosti. Autor ,Několika myšlenek o atavismu‘ (časopis Lancet, 1882) a ‚Jsme na postupu?‘ (časopis Journal of Psychology, březen 1883). Obvodní lékař pro farnosti Grimpen, Thorsley a High Barrow.“

„Ani stopy po nějaké lovecké společnosti, Watsone,“ pravil Holmes s potutelným úsměvem. „Ale jde skutečně o venkovského lékaře, jak jste velmi bystře usoudil. Myslím však, že i moje vývody jsou celkem správné. Pokud jde o přívlastky, řekl jsem, pamatuju-li se dobře, že jde o muže roztomilého, bez ctižádosti a roztržitého. Mé zkušenosti mi napovídají, že pouze roztomilý muž přijímá dary, že jen muž bez ctižádosti opouští londýnskou kariéru kvůli venkovské praxi a že to mohl být pouze muž roztržitý, který u nás zanechal hůl, a nikoli navštívenku, když u nás hodinu čekal.“

„A co pes?“

„Pes nosí hůl svému pánovi. Hůl byla těžká a pes ji tudíž v tlamě tiskl uprostřed, otisky zubů na ní jsou jasně zřetelné. Čelist psa, jak ukazuje vzdálenost mezi otisky zubů, je příliš široká na jezevčíka, jak myslím, ale ne dost široká pro psa hlídacího. Možná to byl… Ano! Přísahám, že je to dlouhosrstý kokršpaněl.“

Během monologu Holmes vstal a začal chodit po místnosti.

Až došel k okennímu výklenku.

Jeho tón byl tak přesvědčivý a jistý, až jsem k němu překvapivě vzhlédl.

„Avšak, milý brachu, jak to můžete tvrdit tak jistě?“

„Protože se na toho psa právě dívám z okna. Sedí na schodech před domem. A za vteřinku uslyšíte jeho pána zazvonit. Neodcházejte odtud, Watsone. Je to váš kolega a vaše přítomnost zde se mi může hodit. Nyní nadchází osudový a dramatický okamžik, Watsone. Nyní, kdy slyšíte kroky na schodech, kroky, jež vcházejí do našich životů, a my nevíme, přinášejí-li dobro nebo zlo. Co asi chce doktor Jakub Mortimer, muž vědy, po Sherlocku Holmesovi, specialistovi na odhalování zločinu? Dále!“

Vzhled návštěvníka byl pro mě překvapením, neboť jsem očekával, že se před mýma očima objeví typ venkovského lékaře. Tento muž však byl vysoký a štíhlý, jeho nos dlouhý a zobákovitě zahnutý a oči – šedivé, bystré a blízko sebe – se blýskaly za zlatými brýlemi.

Jeho šaty odpovídaly jeho stavu, ale přece jen byly už dost obnošené, neboť jeho dlouhý kabát byl již místy odřený a jeho nohavice dole trochu roztřepené. I když byl doktor Mortimer mladý, záda měl již ohnuté, čímž pádem při chůzi trochu předkláněl hlavu. Na tváři však měl přívětivý výraz.

Když lékař vešel, jeho zrak utkvěl na holi, kterou držel Holmes v ruce. Doktor Mortimer k němu s výkřikem radosti rychle přistoupil.

„Mám velkou radost,“ pravil, „nebyl jsem si jistý, zda jsem hůl nechal zde, nebo v paroplavební kanceláři. Nechci o ni za nic na světě přijít.“

„Je to dárek, jak vidím,“ pravil Holmes.

„Ano, pane!“

„Dárek Charing-crosské nemocnice?“

„Ano, tamní přátelé mi ji dali jako svatební dar.“

„Ojoj, to je zlé,“ zvolal Holmes a zavrtěl hlavou. Oči doktora Mortimera za brýlemi zasvítily údivem.

„Proč by to mělo být zlé?“

„No protože tím jste poněkud pošramotil naše domněnky a závěry. Říkal jste u příležitosti vaší svatby?“

„Ano, pane! Oženil jsem se, opustil nemocnici a tím také všechny naděje na slušnou praxi. Ale potřeboval jsem si zařídit vlastní domácnost, to bylo v tu chvíli důležitější.“

„Ejhle! Naše domněnky tedy nebyly tak zcela nesprávné. A nyní, doktore Jakube Mortimere…“

„Nejsem doktor, pane, jen pouhý skromný praktický lékař.“

„Ale zřejmě velmi chytrý muž.“

„Teprve učeň vědy, pane Holmesi, jen nepatrný sběratel lastur na březích velkého neznámého oceánu. Soudím, že jste pan Sherlock Holmes, na nějž se obracím, a nikoliv…“

„Ne, toto je můj přítel, doktor Watson.“

„Těší mě, že se s vámi setkávám, pane. Slyšel jsem vaše jméno ve spojení se jménem vašeho přítele. Velice mě zajímáte, pane Holmesi,“ pokračoval pak lékař.

„Nečekal jsem, že budete mít tak dolichokefalskou lebku[1] a tak výrazné nadočnicové oblouky. Sádrový odlitek vaší lebky, milý pane, když už tedy není dostupný originál, by byl ozdobou každého antropologického muzea. Nechci být nezdvořilý, ale přiznávám se, že mám na vaši lebku velký zálusk.“

Sherlock Holmes pokynul našemu podivnému návštěvníkovi, aby se posadil.

„Jak vidím, jste nadšencem ve svém oboru, pane. Tak jako já ve svém,“ pravil. „Já zase poznám podle vašeho ukazováčku, že si sám balíte cigarety. Neostýchejte se tedy jednu si zapálit.“

Muž skutečně vyňal tabák a papírek z kapsy a stočil cigaretu s neobyčejnou obratností.

Měl chvějící se dlouhé, čilé a neklidné prsty jako tykadla hmyzu.

Holmes mlčel, ale jeho pronikavé míhající se pohledy mi prozrazovaly, že ho náš host skutečně velmi zajímá.

„Soudím, pane,“ pravil nakonec, „že úmysl obdivovat mou lebku nebyl jediný, jenž vás již dvakrát přivedl do mého příbytku. Včera i dnes.“

„Samozřejmě, že ne, pane! Ačkoli nepopírám, že jsem nadšen z příležitosti si vaši lebku prohlédnout. Přišel jsem k vám, pane Holmesi, poněvadž vím, že já sám jsem mužem nepraktickým, a poněvadž jsem byl postaven před vážný a nejneobyčejnější problém. A protože vím, že jste ve svém oboru druhým nejlepším evropským znalcem…“

„Skutečně, pane? Smím se zeptat, kdo má tu čest být prvním?“ tázal se Holmes poněkud pichlavě.

„Musíte uznat, jako exaktně smýšlející vědec, že práce monsieura Bertillona má velmi neobyčejné kouzlo.“

„Nebylo by tedy lepší, abyste se obrátil o radu přímo na něj?“

„Pokud by šlo pouze o přesný vědecký základ… Ale panuje všeobecné přesvědčení, že co do praktického řešení záležitostí tohoto druhu jste nejlepším v oboru vy. Doufám, pane, že jsem vás snad…“

„Ale co,“ pravil Holmes. „Myslím však, doktore Mortimere, že bude nejlepší, když mi bez dalšího zdržování laskavě jasně povíte, co máte za problém, při jehož řešení žádáte o mou pomoc.“

II. KLETBA BASKERVILLŮ

„Mám vkapse rukopis,“ pravil doktor Jakub Mortimer.

„Zpozoroval jsem ho, když jste vstoupil do místnosti,“ pravil Holmes. „Je to starobylý rukopis. Zpočátku osmnáctého století, pokud nejde opadělek.“

„Jak to víte, pane?“

„Zatímco jste mluvil, tak rukopis opár centimetrů vyčuhoval zvaší kapsy, takže jsem si ho mohl prohlížet. Jen velmi špatný znalec nedokáže určit stáří nějakého dokumentu spřesností na desetiletí. Snad jste četl mou skromnou monografii na toto téma. Vznik vašeho rukopisu odhaduji někdy kolem roku 1730.“

„Přesný rok je 1742.“

Doktor Mortimer vytáhl rukopis zkapsy. „Tyto rodinné papíry byly svěřeny do mé úschovy sirem Charlesem Baskervillem, jehož náhlá, tragická smrt před třemi měsíci způsobila velké pozdvižení vDevonském hrabství. Musím dodat, že jsem byl osobním přítelem Charlese Baskervilla, dokonce ijeho lékařským rádcem. Byl to vážený, bystrý apraktický muž bez představivosti, jako já sám. Přesto bral tento dokument velmi vážně ajeho duše byla připravena přesně na takovou smrt, jaká ho skutečně zastihla.“

Holmes vztáhl ruku po rukopisu arozložil ho na kolenou.

„Povšimněte si, Watsone, jak se zde střídá dlouze akrátce psané s. Je to jedna zněkolika známek, jež mi usnadnily určit stáří rukopisu.“

Podíval jsem se mu přes rameno na zažloutlý papír ana vybledlé písmo.

Vzáhlaví byl nadpis „Zámek Baskerville“ apod tím velkými číslicemi načrtnut letopočet „1742“.

„Zdá se, že je to nějaká historka.“

„Ano. Vypravuje se tu pověst, jež se vrodě Baskervillů předává zgenerace na generaci.“

„Avšak chápu to dobře, že jste se se mnou přijel poradit omnohem modernější apraktičtější záležitosti?“

„Ano, omodernější, praktičtější ahlavně naléhavé! Navíc je nutné vše vyřešit do čtyřiadvaceti hodin. Arukopis je stouto záležitostí těsně spojen, ale je krátký, takže pokud dovolíte, přečtu vám ho.“

Holmes se opřel oopěradlo své židle, sepjal ruce vklíně apřivřel oči svýrazem rezignace.

Doktor Mortimer přistoupil ke světlu apronikavým, poněkud sykavým hlasem začal předčítat tuto prapodivnou, starobylou historii:

„Opůvodu psa rodu Baskervillů mnozí tvrdívali mnohé, jelikož však já sám pocházím zpřímé linie Huga Baskervilla ajelikož jsem tu historii slyšel od svého otce, který ji znal rovněž od svého otce, chci ji sepsat vpevné víře, že se odehrála právě tak, jak je zde sepsána. Apřál bych si, abyste ivy, synové moji, věřili, že tatáž spravedlnost, která trestá hřích, může imilostivě odpouštět aže žádná kletba není tak silná, aby nemohla být odčiněna modlitbou apokáním.

Poučte se tedy ztohoto vyprávění, neděsit se následků minulosti, nýbrž být raději bdělými vbudoucnosti, aby ony kletby, jimiž naše rodina trpěla tak těžce, nebyly opět kveliké zkáze rozpoutány.

Vězte tedy, že vdobě naší velké Rebelie (její historii, jak ji podal učený lord Clarendon, doporučuji co nejdůtklivěji vaší pozornosti) bylo panské sídlo Baskervillů obýváno Hugem téhož jména, inemůže být zapřeno, že to byl velmi zdivočelý, prostopášný abezbožný muž. To však vpravdě byli by mu sousedé jeho prominuli, neboť světci nerodili se nikdy vtomto kraji. Avšak Hugo byl oddán ichtíčům aukrutnostem, jež učinily jeho jméno pověstným na celém Západě. Ipřihodilo se, že tento Hugo vzplanul láskou (pokud vášeň tak temná může být nazvána jménem tak světlým) kdceři statkáře, jenž měl pozemky na hranici panství Baskervillů. Avšak mladá dívka, jež byla ctnostná adobré pověsti, vyhýbala se mu vždycky, neboť jeho jméno ji děsilo. Ale přihodilo se, že se vden svatého Michala tento Hugo ještě se svými pěti nebo šesti zlotřilými aprostopášnými druhy vplížil na dvorec aunesl dívku, neboť její otec abratři nebyli doma, jak Hugo dobře věděl.

Když přivedli dívku do zámku auvěznili ji vhořejší síni, zasedli Hugo ajeho přátelé dole kdlouhým hodům, jak bývalo jejich zvykem. Ubohé dívčině nahoře točila se asi hlava, když slyšela zpěv, lomoz astrašlivé rouhání, jež ozývaly se kní zdola, neboť se říkalo, že slova, jaká pronášel Hugo Baskerville, když byl truňkem opojen, musela mu zjednat zatracení.

Nakonec dívka ve svém zoufalství ave strachu učinila, před čím by se byl děsil snad inejstatečnější anejobratnější muž, neboť chytajíc se za úponky břečťanu, který pokrýval (apokrývá dosud) jižní zeď zámku, spustila se zpod střechy až dolů aprchala domů přes močál; tři míle byly mezi zámkem adomkem jejího otce.

Ipřihodilo se, že krátce nato Hugo opustil své hosty, aby donesl nahoru pokrmy anápoje asnad dívce zajaté chystal ještě něco horšího, avšak klec nalezl prázdnou, ptáček uletěl. Tu se zdálo, jako by byl Hugo náhle posedlý ďáblem, neboť seběhnuv po schodech do jídelny, vyskočil na velký stůl, odkopávaje láhve atalíře, ikřičel hlasitě před celou společností, že ještě téže noci chce vydat tělo své iduši mocem zlým, když se jen znovu zmocní té dívky. Azatímco tu hodovníci strnule stáli vůči zuřivosti muže, jeden nich, horší snad ještě nebo opilejší než ostatní, zvolal, že by na ni měli poštvat psy. Načež Hugo vyběhl zdomu, křiče na sluhy, aby osedlali jeho klisnu aaby vypustili smečku psů. Podal psům dívčí šátek akynul jim ven. Až se snimi za divokého pokřiku vyřítil přes močál do měsíční noci.

Po nějakou dobu hodovníci stáli strnulí, nejsouce sto pochopit, co se stalo vtakové rychlosti. Avšak pozvolna si jejich zakalená mysl počala uvědomovat povahu činu, jaký má být spáchán vbažinách. Inastalo nyní pravé vzbouření, někteří volali po svých bambitkách, jiní po svých koních ajiní po dalších lahvích vína. Pozvolna se však trocha rozmyslu vrátila do jejich zmatených hlav avšichni, počtem třináct, vsedli na koně avyjeli ven za pronásledovateli.

Měsíc nad nimi jasně zářil, ijeli tryskem cestou, kterou se musela dát dívka, chtěla-li dosáhnout svého domova. Urazili již míli nebo dvě, když minuli jednoho zovčáků, který za noci pásává ovce na bažinách, avolali na něho, zda viděl smečku poštvaných psů. Aten muž, jak historie praví, byl strachem tak ochromen, že nemohl skoro ani mluvit, ale konečně pravil přece, že viděl skutečně dívku nešťastnou, apsy vjejích patách.

,Avšak viděl jsem více než to,‘ dodal, ,neboť Hugo Baskerville pádil kolem mne na svém černém oři aza ním se tiše hnal pes tak pekelného zjevu, že nedej Bůh, abych já ho měl někdy ve svých patách.‘

Opilé panstvo zaklelo na ovčáka apádilo dál. Brzy jim však po zádech proběhl mráz, neboť zaslechli zvuk, jako by se cosi hnalo přes močál, ajiž kolem nich se hnala tryskem černá klisna, pokryta bílou pěnou, její uzda se vláčela po zemi asedlo bylo prázdné. Hodovníci se nyní srazili do houfu, neboť veliký strach je zachvátil, jeli však dále ještě močálem, ačkoli každý znich, kdyby byl býval sám, byl by býval rád koně otočil. Jedouce tak pomaloučku, ocitli se až upsů.

Tito psi, ačkoli známi odvážností avěhlasným chovem, schoulili se, kňučíce při ústí hluboké úžlabiny, ano někteří se odplížili stranou ajiní se srstí zježenou aočima vyděšenýma zírali do úzké rokle, která se před nimi rozevírala.

Hodovníci stanuli, anyní střízlivější většina jich nechtěla jet dále– pouze tři nejsmělejší znich, nebo snad nejopilejší, pustili se dále do úžlabiny. Ta se nyní otevírala vširoký prostor, vněmž stály dva zoněch kamenů, jež tam můžeme vidět podnes akteré tam byly postaveny nějakým zapomenutým kmenem vdávnověku. Měsíc jasně osvětloval ten prostor atam uprostřed spočívala nešťastná dívka na místě, kde klesla, usmrcena hrůzou iúnavou. Avšak nebyl to pohled na její tělo ani pohled na tělo Huga Baskervilla, jež leželo poblíž ní, nebyl to tento pohled, jenž zježil vlasy na hlavě oněch ďáblu propadlých zlotřilců, nýbrž cosi velikého, co tkvělo nad Hugem arozdíralo jeho hrdlo– velká černá to bestie tvaru psího, avšak větší nežli kterýkoli pes, jejž kdy oči smrtelníků spatřily. Akdyž spatřili tu příšeru drásat hrdlo Huga Baskervilla, již také pes knim obrátil své planoucí oči azkrvácené tesáky; tři jezdci vzkřikli děsem vobavě odrahý život aujížděli úprkem za stálých výkřiků zděšení nazpět přes močál. Jeden znich, praví se, zemřel téže noci, zemřel ztoho, co viděl, adruzí dva byli muži zlomenými po celý svůj další život.

Taková je, synové moji, historie oprvním zjevení se psa, oněmž se praví, že od té doby byl tak krutou mukou pro náš rod. Sepsal jsem tu historii, protože to, co je jasně známo, méně hrůzy působí než to, co se pouze naznačuje atuší. Nemůže ovšem být popřeno, že mnozí znaší rodiny zemřeli smrtí nešťastnou, smrtí náhlou, krvavou atajuplnou. Leč oddejme se vneskonalou dobrotu Boží prozřetelnosti, která nechce zajisté trestat nevinného ivtřetím nebo čtvrtém pokolení, jak se hrozí vPísmě svatém. Této Prozřetelnosti, synové moji, doporučuji vás tímto, iradím vám, byste obezřele míjeli močál temný vtěch hodinách, kdy moci zlé zde provozují svůj rej.

(Toto vypsáno je Hugem Baskervillem jeho synům Rodgerovi aJohnovi spříkazem, aby nic otom neříkali své sestře Alžbětě.)“

Když doktor Mortimer dočetl tuto podivnou historii, posunul si brýle na čelo anapjatě pohlédl na Sherlocka Holmese.

Ten zívl aodhodil nedopalek cigarety do ohně.

„Nuže?“ pravil.

„Není to zajímavá historie?“

„Ano– pro sběratele báchorek.“

Doktor Mortimer vytáhl ze své kapsy složené noviny.

„Nuže, pane Holmesi, předložím vám něco novějšího. Toto je výtisk Devon Country Chronicle ze čtrnáctého června tohoto roku. Je tu krátký souhrn událostí, které se udály během úmrtí sira Charlese Baskervilla, ke kterému došlo několik dní předtím.“

Můj přítel se naklonil poněkud vpřed ajeho výraz byl napjatější.

Náš návštěvník si spustil brýle opět na oči apokračoval:

„Oznamuje se smrt sira Charlese Baskervilla, jehož jméno bylo uváděno jakožto jméno pravděpodobného liberálního kandidáta pro střední kraj Devonského hrabství při příštích volbách. Ačkoli sir Charles sídlil na baskervillském zámku po dobu teprve poměrně krátkou, jeho přívětivost aneobyčejná šlechetnost získaly mu lásku avážnost všech, kteří sním vešli ve styk. Vnašich dnech utakzvaných nouveaux riches[2] pookřeje člověk, setká-li se spotomkem starousedlého, zlými časy postiženého rodu– spotomkem, který si dovedl získat vlastní jmění silou avrátit se sním, aby znovu vzkřísil bývalý lesk své rodiny.

Sir Charles, jak je obecně známo, vydělal veliké peníze jihoafrickými spekulacemi. Moudřejší nežli ti, kteří čekají, až se štěstí obrátí proti nim, vybral své vklady avrátil se sním do Anglie.

Jsou to teprve dvě léta, co se usídlil na baskervillském zámku. Avšeobecně se hovoří otom, jak značného rozsahu byly by za něho nabyly přestavby aopravy, jež byly nyní přerušeny jeho smrtí. Ač sám bezdětný, bylo jeho přáním, opětně veřejně vysloveným, aby celý kraj po dobu jeho života používal výhod zjeho velikého jmění, amnohý proto bude mít iosobní příčiny, aby oplakával jeho předčasný skon. Šlechetné dary kmístním akrajským dobročinným účelům bývaly často zaznamenány vtěchto sloupcích.

Okolnosti spojené se smrtí sira Charlese nebyly dokonale objasněny vyšetřováním, avšak učiněno bylo aspoň tolik, aby se zarazilo šíření pověstí, knimž místní pověra dala vznik. Anení důvodu soudit na nějaký nekalý čin anebo přičítat smrt nějaké nadpřirozené příčině. Sir Charles byl vdovec, okterémž se praví, že býval vněkterých směrech výstřední mysli. Přes svoje značné jmění byl mužem prostým vosobním způsobu živobytí, ajeho služebnictvo na zámku Baskervillů sestávalo jedině zmanželů Barrymorových, znichž muž zastával úkol přisluhovače při stolu ažena byla hospodyní. Jejich výpovědi, potvrzené výpovědí několika přátel, nasvědčovaly tomu, že zdraví sira Charlese bylo od nějaké doby rozrušeno apoukazovalo zvláště kjakési srdeční chorobě, jež jevívala se občas vnáhle změněné barvě nebožákova obličeje, vzáchvatech záduchy aobčasné nervózní sklíčenosti. Doktor Mortimer, přítel alékař zesnulého, podal výpověď ve stejném smyslu.

Skutkové okolnosti celého případu jsou velmi prosty. Sir Charles Baskerville měl každé noci, než ulehl, zvyk projít se pověstným tisovým stromořadím při baskervillském zámku. Výpovědi Barrymorových se zmiňovaly otomto jeho zvyku. Dne čtvrtého června sir Charles projevil svůj úmysl odjet příštího dne do Londýna anařídil Barrymorovým, aby mu připravili zavazadla. Večer předtím si jako obvykle vyšel na svou noční procházku, při níž obvykle vykouřil doutník. Azté procházky se již nevrátil.

Opůlnoci Barrymore, shledav vchod zámku ještě otevřeným, byl tím poděšen, irozžehnul lucernu ajal se hledat svého pána. Ten den byl deštivý, bylo tedy snadné sledovat stopy sira stromořadím. Na polovici té cesty jsou vrátka, jež vedou kmočálu.

Podle nalezených známek lze soudit, že tam sir Charles stál delší dobu. Potom kráčel dále stromořadím dolů ana nejvzdálenějším konci bylo nalezeno jeho tělo. Jedna okolnost ve výpovědi Barrymora nebyla ještě vysvětlena. Totiž, že ráz stop jeho pána se změnil od té chvíle, kdy se pozastavil uzmíněných vrátek, aže, jak se zdá, se odtamtud ubíral dále po špičkách.

Jistý Murphy, cikánský obchodník skoňmi, vté době dlel kdesi na bažině nedaleko močálu, avšak dle vlastního doznání byl podnapilým, iprohlásil, že slyšel výkřiky, ale bylo nemožno konstatovat, kterým směrem přicházely. Na těle sira Charlese nebyly zjištěny žádné známky násilí, ačkoli pak byla jeho tvář dle výpovědí lékaře neuvěřitelně ztrhána azkroucena, ato tak značně, že doktor Mortimer nechtěl nejprve ani věřit, že tu před ním spočívá jeho přítel apacient– tož vysvětlil se zjev ten tím, že to není neobvyklý případ při smrti, která vzniká ze srdečních křečí.

Tento výklad byl potvrzen po smrti provedenou pitvou, jež objevila uzesnulého dlouhotrvající vadu organismu, apřísedící, kteří se měli opříčině smrti vyslovit, pronesli výrok, odpovídající lékařově výpovědi. Je dobře, že se tak stalo, neboť je, prostě řečeno, nanejvýš důležité, aby idědic sira Charlese sídlil na zámku aaby pokračoval vdobrém díle, jež bylo tak smutně přerušeno. kdyby prozaický nález soudní nebyl nadobro učinil konec romantickým pověstem, jež se šířily ve spojení stou událostí, bylo by bývalo nesnadno nalézt toho, kdo by chtěl zámek Baskervillů obývat. Nejbližším příbuzným je, jak se praví, pan Henry Baskerville, pokud ještě žije, syn mladšího bratra sira Charlese. Dle toho, co oněm bylo naposled slyšeno, nalézal se mladý muž vAmerice, ibylo již po něm podniknuto pátrání, aby byl zpraven otom, jaké jmění mu připadlo.“ Doktor Mortimer složil noviny avložil je zase do kapsy.

„Toť jsou pane Holmesi, pokud běží osmrt sira Charlese Baskervilla, okolnosti veřejně známé.“

„Musím vám poděkovat,“ pravil Sherlock Holmes, „že jste mě upozornil na případ, který zajisté skýtá některé zajímavé stránky. Povšiml jsem si několika poznámek vnovinách, ale byl jsem vté době právě krajně zaměstnán malou aférou, totiž aférou vatikánských kamejí, ave své snaze zavděčit se papeži nedbal jsem valně některých anglických případů. Tento článek obsahuje, jak jste řekl, veškeré okolnosti veřejně známé?“

„Tak!“

„Sdělte mi tedy okolnosti důvěrného rázu.“

„Stopy nohou?“