Pavel Hajný

TOMÁŠ BAŤA

ZBLÍZKA

Pavel Hajný

Tomáš Baťa zblízka

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2016

obálka: © Jiří Miňovský - ARBE 2016

Copyright © Pavel Hajný 2016

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv

www.nasenakladatelstvi.cz

www.facebook.com/nakladatelstviomega

ISBN 978-80-7642-821-8 (ePub)

ISBN 978-80-7642-822-5 (mobi)

Pavel Hajný

TOMÁŠ BAŤA

ZBLÍZKA

Obsah

SLOVO ÚVODEM

Část první – LETMÝ START

Část druhá – K VÝŠINÁM

Část třetí – V BOUŘI

Část čtvrtá – TAJFÚN

Část pátá – ZTRACENÝ LET

CHRONOLOGIE

POUŽITÁ LITERATURA – K DALŠÍ ČETBĚ

FOTOGRAFICKÁ PŘÍLOHA

SLOVO ÚVODEM

Psát o Tomáši Baťovi je velké dobrodružství. Nejenom proto, že jde o osobnost rozměru, jehož alespoň nepatrnou část by si ke svému image přivlastnil rád kdejaký Čech (a to i z těch to jméno spíš devalvujících).

Dobrodružstvím je to i proto, že je to provázeno věčným objevováním a korigováním, odkládáním vžitých ale nepřesných pravd nebo i zdánlivě pravdivých pomluv.

Není však dobré každou úplně pominout jen proto, že se v nich – proti tradované představě – odehrálo něco maličko jinak. I ta nejpodivnější varianta mívává aspoň jiskřičku jiné a jinde nedohledatelné pravdy.

Zvolili jsme proto možnost nejuniverzálnější a – dá-li nám laskavý čtenář za pravdu – snad i nejčtivější. Nezříci se ničeho zajímavého, vždy však upozornit i na to, že právě zde se možná dopouštíme chyby, uvádějíce historku, o níž možná už zítra někdo zapochybuje. Třebaže úplně vyloučit ji nedokáže.

A prohřešit se někdy dokážeme ještě o něco více, když strženi silou příběhu vstoupíme přímo do děje, skoro jako bychom mohli být jeho současníky.

Ptáte se, proč hovořím v plurálu? Kdo je to tajemné alter ego? – Já je vidím v PhDr. Zdeňkovi Pokludovi, bez jehož odborné pomoci bych si prostě netroufl dohledat a hlavně porovnat tolik někdy si vzájemně odporujících historek a dat.

Pravdou je, že občas jsem ho i neposlechl. O to je knížka o Tomáši Baťovi pro historika na pohled méně důvěryhodná, ale pro čtenáře zajímavější.

A proč Tomáš Baťa zblízka? – Je toho třeba. Vždyť již jen nespočet let a zkazek, pomluv i pravd provázejících slavnou trojici Baťů způsobil, že národ už mezi nimi někdy ani nerozlišuje.

Připomeňme jen, že když přeplněné zlínské náměstí vřelo v roce 1989 nadšením z comebacku nejmladšího z nich – Tomáše Bati juniora – byli mnozí z nich po letech záměrného mlžení režimem přesvědčení, že vítají právě Tomáše Baťu zakladatele, jeho otce.

Tak se jim totiž – ba i těm, kdo jej ještě pamatovali – i přes ten letopočet jeho syn jevil. Protože otcova, tak dlouho popíraná ale náhle osvobozená legenda měla tu sílu dokázat znovu strhnout a přesvědčit.

Snad se to podaří i této knize.

Pavel Hajný

Část první–LETMÝ START

Dělejme třeba tu sebenepatrnější věc,

ale dělejme ji nejlíp na světě.

Tomáš Baťa

Když se vrodině zlínského ševce Antonína Bati narodil třetího dubna roku 1876 další syn, měli sním ke křtu blízko–Baťovi bydleli vDlouhé ulici, na jejím horním konci, ado kostela svatých Filipa aJakuba to měli přes ulici. Zda jméno Tomáš vybrali zněčí rady, nebo vlastní úvahy, nevíme. Vkaždém případě se později stalo ve spojení se jménem Baťa pojmem, jenž pohnul světem, apro Zlín, ba celou zem, takřka symbolem.

Tomáš vyrůstal se starším bratrem Antonínem asestrou Annou. Ta nesla jméno po matce–Anně Bartošové, rozené Minaříkové, již si vzal otec už jako vdovu po ševci Bartošovi, oběti vraždy. Matka tak přivedla do rodiny isvé předchozí děti Josefa aJosefku. Josefce bylo, když se nevlastní bratříček Tomáš narodil, dvanáct.

Tomáš byl jako nejmladší jistě maličko rozmazlován, brzy však vstoupil ion do nepsané klauzury ševcovství, jakkoliv zpočátku zdánlivě jen hrou. Upoután zručností otce itovaryšů, začal je sám vnesmělé snaze napodobovat azanedlouho přivedl ze zbytků na svět ivlastní pokus omalou botičku, sotva tak na palec, nejspíš jen pro panenku. Anejen jednu. Říkalo se, že za ně také občas utržil od příbuzných či známých pro povzbuzení svůj první, ještě dětský honorář.

Vté době byl Zlín menším venkovským městem, už tehdy však pověstným ševcovským řemeslem, (obuvnických rodin tu napočetli až osmdesát sedm). Malá otcova dílna to neměla jednoduché. Baťovi objížděli se svým prodejním stánkem jarmarky vokolí autoho nechyběl ani malý Tomáš. Tradovalo se, že ijeho papučky měly úspěch anebylo divu–uměl je také prý už docela úspěšně nabídnout aprodat.

Pomáhal ale ipři stavbě apohlídání stánku či rozmisťování zboží, zouvání aobouvání zákazníků, ba donášel jim izakoupené boty. Už tato–ještě možná napůl ihra, ale přece jen práce, jíž se rodině stal prospěšným, naučila jej později pamatovat na zásadu její smysluplnosti, ato ivpříštích nezměrně dospělejších anáročnějších projektech.

Už tehdy přišla na svět jeho spořivost. Za občasný dětský výdělek kupoval po krejcaru známky poštovní spořitelny, jež lepil postupně vedle sebe, avždy, když jich bylo deset, zaznamenal mu poštmistr vklad do spořitelní knížky.

ω

Svět tehdy nebyl idylický. Většina cest se konala pěšky nebo skoňským povozem, zboží imateriál se nosily vnůších, svítilo se petrolejkami, telefon dosud nebyl apožáry byly co chvíli pohromou hned několika sousedních stavení najednou. Vídeň byla sice–však na to vTomášově životě vícekrát dojde–blíže než Praha, ale pro rakousko-uherské mocnářství nebyl Zlín rozhodně místem, jež by bylo zjakéhokoliv důvodu zaznamenatelnější nežli jiná, imenší. Až Tomáš to měl změnit. Když mu koncem října 1884 zemřela matka, byla to pro osmiletého chlapce rána, sníž se svízelně vyrovnával. Byla dosud mladá, otec si ji bral–ač jako vdovu–sotva šestadvacetiletou, aTomáš na ní–v jinak nepříliš příjemném azvuky, pachy ilidmi naplněném prostředí dílny tvořící přímou součást domácnosti–jako dítě jistě lpěl. Říkalo se, že hodně ze své pověstné energie měl Tomáš právě po ní.

Její osud byl poznamenán smrtí prvního muže Františka Bartoše–také ševce, unějž byl Tomášův otec tovaryšem. Jednoho dne odešel snůší plnou bot vzimě přes les na jarmark do vzdálenější obce auž se nevrátil. Našli ho po několika měsících až na jaře. Že Anna zvládla jeho zmizení, překonala tu tragickou smrt anásledující trampoty, adokázala ipřes to všechno udržet vchodu ijeho živnost, mluvilo samo za sebe.

Ostatně–byl to úděl, jenž přešel ina novou rodinu, když si tehdy ještě pětadvacetiletý tovaryš Antonín vdovu isživností vzal.

Její náhlá nemoc asmrt teď změnila vše anejen pro Tomáše. Ani otec Antonín se sjejí smrtí ase všemi důsledky nedokázal vyrovnat. Anna chyběla všem, iživnosti, které se bez její soudnosti aschopnosti napomáhat při rozhodování, přestávalo dařit, až si otec Antonín začal občas izoufat. Malý Tomáš, ač to musel zažít, se otom ani později nikdy nezmínil, ale zvyprávění jiných víme, že prý se otec scelou rodinou azbytkem majetku zastavil jednoho dne svozem na mostě vNapajedlích anad rozvodněnou Moravou zauvažoval nad tím, zda vůbec pokračovat, zda neskončit svůj život právě zde.

Tam, na druhé straně řeky ale našel svou budoucnost–nový sňatek adruhé manželství. Jak se tehdy často stávalo, vdovec našel vdovu asvatba dvaačtyřicetiletého Antonína sdevětadvacetiletou Ludmilou Hruščákovou se odbývala vlistopadu 1886 vOsvětimanech, za Uherským Hradištěm, až skoro uKyjova. Do nové rodiny tak přivedl ženich tři děti, nevěsta maličkého synka.

Po svatbě zůstala ještě rodina půl roku ve Zlíně apak se stěhovala. Opustila tak domek, kde se narodili Anna sAntonínem iTomáš. (Dodejme, že iten vzal po čase za své adnes na tom místě stojí impozantní budova zlínského divadla.)

Uherské Hradiště, kam se vkvětnu 1887 Baťovi suž jedenáctiletým Tomášem stěhovali, bylo již okresní město amožností–ale také konkurence–tam bylo hodně. Antonín zde objevil víc šancí arodina tu zakotvila, tím spíše, že vzáří tu křtili prvního synka–Leopolda.

Ludmila Hruščáková byla rázovitá aveselá, dokázala překonat prvotní rozpaky azískat si vdětech ijejich lásku. Brzy pak vnesla do rodiny inový potřebný impuls, jenž ještě oživil iotcovu vrozenou podnikavost. Po čase nabral znovu tovaryše iučně, ai když živnost nesměřovala vždy jenom vzhůru aměla vedle úspěchů stále iobčasné propady, rodině se dařilo.

Mimochodem, bylo toho itřeba. Snovou ženou amatkou měl otec Antonín dalších osm dětí, ai když jen pět nakonec přežilo, bývalo vrodině dost hladových krků.

Leopold, Bohuslav, Jan, Jindřich aMarie–to byla jména sourozenců, znichž mnozí se však narodí až dávno po tom, co ti tři starší–Tomáš sAnnou aAntonínem odejdou zdomova. Přesto zůstane pevné pouto této početné apropletené rodinné pospolitosti pro Tomáše už navždy závazné amilé.

Poté, co ještě ve Zlíně navštěvoval obecnou školu, představovalo pro Tomáše přestěhování do Hradiště nemalou komplikaci. Zatímco ve Zlíně se učilo česky, hradišťská škola byla jen německá. Tomáš zpočátku moc ani nerozuměl ataké sdocházkou to bylo všelijaké, neboť tatínek začal obchodovat isovocem aTomáše potřeboval dosti často khlídání sadu.

Němčině se jistě přiučil, ale ve třídě si moc nezvykl. Jedním zvýsledků nakonec bylo, že ve čtrnácti školy zanechal avstoupil do učení. Jak jinak–u svého otce.

Nebylo to právě nejlepší rozhodnutí. Zhlediska jeho příštího osudu jistě žádoucí, vté chvíli však pro mladého chlapce začínajícího snít osamostatnosti ale neuspokojivé. Otcovi tovaryši iostatní učňové jakoby ani nezaznamenali, že by se jim měl přiblížit apohlavkovali ho ijako čtrnáctiletého právě tak, jako předtím co osmi či devítiletého kloučka. Trápilo ho to oto více, že právě vté době chtěl se jim nejenom vyrovnat, ale dokázat ivíc.

Tehdy se vnedalekém Prostějově používaly utamější firmy Färber modernější postupy, jejich obuvnická výroba už měla nějaké stroje aTomáš, když předtím přesvědčil otce, jel se tam podívat. Pobyl uFärbera takřka měsíc aobdivoval ty stroje natolik, až vzbudil podezření, zda tam není jako špeh. Nakonec, musel Prostějov–ač nerad–opustit.

Oto více se pak pokoušel přesvědčit otce, aby to se stroji zkusili vHradišti ioni. Jejich kvality od rána do večera tak vychvaloval, že si vysloužil nařčení zfanfarónství ausvého učňovského publika se dočkal zase jen posměchu.

Proto se po nějaké době vzbouřil arozhodl se ktroufalému kroku: požádal otce ovyplacení peněz, jež mu příslušely po matce, aby se mohl osamostatnit. To dědictví nevypadalo (měřeno dnešními poměry) zase tak velké, bylo to dvě stě zlatých, ale otec stejně odmítl. Vtak nízkém věku nebylo ostatně vyplatit synka ani jeho povinností.

Zneuznaný Tomáš zareagoval splašeně–a pustil se do dobrodružství. Starší sestra Anna, sníž se měl hodně rád achyběla mu, byla už nějaký čas vRakousku, kde pracovala jako tolik Moravanek vjedné zvídeňských domácnosti. ATomáš se jednoho dne sebral ado Vídně za ní utekl.

ω

Tomášu!! objala se Anna sTomášem, až upustil proutěný kufr aschodištěm měšťanského domu se rozlehla mnohanásobná ozvěna jeho zapraštění. Máš rozum? Měl jsi napsat!

Annu, vymóděnou jako pravou vídeňskou služku ve dveřích nóbl bytu Tomáš skoro nepoznal.

Odepsala bys, abych nejezdil, řekl.

Anna?–Mit wem sprechen Sie dort? ozvalo se–a to už se objevila ve dveřích imilostpaní.

To je můj bratr… Tomáš, špitla Anna.

Vypadala-li Anna nezvykle, na její milostpaní bylo zvláštní všechno, od čepečku až po pantofle skožešinkou. Tomáš skončil užaslým pohledem právě unich.

Pojďte dál, ocenila to milostpaní. Anna, udělala mu kafe.

To pozvání sice platilo jenom do kuchyně, kafe tam ovšem nevonělo onic hůře. Tady si ho prohlédla na světle naopak milostpaní. No, jestli jde jen opár dní, může tu přespat, Anna, vzala ho definitivně na milost.

Jéžiš, to byste byla hodná, milostpaní… kopla Anna Tomáše, ale ten se neměl kpoděkování. My tu máme ještě známé vDöblingu, tak on se pak…

Ustlala mu dole, vtom kumbálu po Tonym. Avzala si na zítra volno aukázala mu trochu Wien!! usmála se Frau Rezek, která si dobře všimla, že chlapec je zaujat naopak odvedle nakukující dcerou.

Ale jen Anna vidí proč: především jejími lakovanými střevíčky.

Když pak dostlala pryčnu vkumbále, uviděla, že vybalil hned několik párů bot. Ty jsi dělal sám?–Pěkné! Jenže komu myslíš, že je tu prodáš?

Copak tu nejsou jarmarky?

Ale tam musíš mít povolení!

Zaskočená vidí, že Tomáš si přivezl inástroje, dratve, kůži, šídla… Proboha, ví otom vůbec tatínek?

Tomáš se svedl jenom usmát.

Že se vůbec ptám. Dobrou noc. Zítra zajdeme kDunaji… ukážu ti Operu…

Zakroutil hlavou. Nejdřív to chci zkusit vnějakých obchodech.

Anně to bylo jasné. Vzdychla. Jsi jak on. Aodevzdaně se vydala ke dveřím.

Tomáš ji, surčitou prodlevou, zastihl sotázkou: Anno?

Otočila se.

Nepiš mu.–Napíšu mu sám.

Ale já to pak pošlu, vyhradila si Anna, znajíc své Pappenheimské.

Stím musel Tomáš sice nerad, ale souhlasit.

–

Až když pak nazítří vešel vnepříliš hlučné ulici skufrem do dalšího obchodu, aby jej takřka vzápětí, vyprovázen majitelem, zase opustil, pochopil, že Anna měla pravdu, že tady berou podobné dodavatele zkrátka.

Anna ho objevila až zase jinde, blíž nakažlivé atmosféře Prateru isjeho orchestriony, houkačkami, výbuchy smíchu avyvolávači, ale istánky snažícími se zachytit pozornost návštěvníků.

Už zdálky viděla, že jeden, jehož majitel dnes asi nedorazil, okupoval iTomáš. Vyklopil na něj obsah kufru ajak Anna shledala, lidé si boty, zaujati možná icenou, dokonce prohlíželi.

Jak očekávala, spatřila ale vdohledu idva strážníky. Rychle dorazila kbratrovi, sebrala nejbližšímu zájemci zrukou botu, shrnula vše do kufru azaklapla jej dřív, než si jich mohli všimnout.

Tomáš ji dohnal až zase uvchodu do parku. Ani! Co mi to děláš?

To není všechno, řekla Anna. Připrav se na horší.

Přišlas omísto? řekl Tomáš zděšeně.

Ne. Přijede tata.

Pravidelný zvuk úderů kol vlaku otřásal proutěným kufrem nad Tomášovou hlavou otočenou ven, na zase už pokojně běžící moravskou krajinu za oknem. To otcův nesouhlasný pohled směřoval jinam: ktitěrným, úžasně nepraktickým botkám jedné zrakouských cestujících.

Tomáš byl pokořen. Po dalších marných pokusech ahlavně po zjištění, že kvlastní výrobě musel by mít ve Vídni kartu, kníž by navíc potřeboval zHradiště živnostenský list, se vracel více než zničen.

Konečně zvedl otec hlavu apřerušil pochmurné mlčení: Přemýšlels otom, kčemu ti to bylo?

Tomáš se zatvářil skoro vzpurně. Bylo. Teď aspoň vím, že stím, co děláme, nevystačíme.

Co se nosí ve Vídni, řekl otec, vraceje se pohledem, nemusí pasovat knám.

Ale může.

Takové škřačky, řekl tata spohledem na botky tak sugestivně, až se dívka, přestože nerozuměla, zarděla. Nevydrží půl roku.

Ale potom si koupí nové.

To byl ovšem argument, jenž otce vskutku zarazil.

Ahlavně–tam neušijí botu, dokud nevědí, že jim ji nevezmou do prodeje vobchodě.

To unás nejde. Kolik je tam obchodů! Aunás?

Řekl to příkře, ve skutečnosti však byl na synovu schopnost úsudku hrdý.

Přibudou. Už nejde spoléhat jenom na jarmarky.

Otec, jako by už neměl další argument, vytáhl vrozpacích balíček vještě Annou vyšívaném ubrousku. Vyndal krajíc, otevřel nůž azakrojil do špeku. Pobídl syna. Jez!

Nemám hlad, řekl, ale ijeho zarputilost byla jen maskou. Otce měl rád. Bylo mu líto, že mu bere iluze.

Přece to nepovezem domů.

Tomáš–možná právě že cítil nesouhlasný pohled těch kolem na otcův venkovský špek akřivák–po jistém zaváhání přijal. Náhle vtom bylo–i bez krásy rodného kraje za oknem–usmíření.

ω

Dost možná tomu bylo ijinak, jiné prameny říkají, že na svém útěku bydlel uznámých vDöblingu aTomášův životopisec Antonín Cekota dokonce uvádí, že policie si jej skutečně našla adala mu jasně najevo, že bez úředního povolení je jeho činnost ve Vídni nezákonná.

Nicméně otec si pro něj skutečně přijel, aneprodanou zásobu papučí po období neúspěšného podnikání společně odvezli. Vprincipu došlo prakticky ktémuž: Tomáš shledal, že vlastní podnikání chutná. Ale poznal itíhu zodpovědnosti ahořkosti vlastního neúspěchu.

Hlavně si však ztoho vyvodil–a pro celý život zapamatoval–jednu zásadu: že vyrobit třeba jen desítky párů, ale bez jistoty nebo alespoň dobrého plánu, jak je prodat, je cesta do pekel.

Neslavný návrat zVídně byl svým způsobem zahanbující, ale dalo se to překonat. Tím spíš, že ina otce měl jeho útěk nepopíratelný dopad. Náhle ho začal brát jako dospělého. Konečně si začal připouštět, že některé jeho zdánlivě naivní nebo dokonce dětinské nápady si možná zasloužily zvážení, že mohly mít ismysl.

AkTomášovu překvapení vzal–až teď po jeho návratu–do úvahy imožnost uposlechnout ho vněčem. Tou první byla nečekaná změna vzatím vždy nesmiřitelné reakci na to, dát mu šanci zkusit prodávat jinak nežli jen doma anebo na jarmarcích.

Tomáš ho tím přáním pokoušel opravdu už dříve. Patřilo to kjeho snům. Už na jarmarcích slýchával jako kluk ozázračných případech, kdy se některým zprodejců–ne nutně jenom bot–poštěstilo natrefit na nákupčího některého zuž tehdy existujících tradičních obchodních domů, znichž otěch vídeňských dodávajících samotnému císařskému dvoru kolovaly přímo pohádkové historky. Apokud prý sjednáním uspěli, nakoupil pak takový dodavatel ne tucet, ale veletucet, ba tucet veletuctů dříve vždy jenom po jednom prodávaných párů, výšivek, táců anebo houní na zimu pro armádu.

Patřilo kjeho povaze nemít už jako kluk sny ohračkách, ale oúspěchu. Když se dostal kjízdním řádům, vypisoval si na ušmudlané papírky vlaková spojení do měst, kde se ho chtěl jednou pokusit dosáhnout. Ale až teď, když se mu snovou vídeňskou zkušeností, díky níž takové obchody, ba celé domy ividěl, dostalo odvahy zkusit to uotce znovu, vyšlo to. Otec ho jednoho dne vybavil skutečně kufrem bot asmalou hotovostí ho vyslal, tak jak si přál, do světa.

Dnes bychom řekli, že se stal jedním zpříštích obchodních cestujících avkufru že měl prostě poslední kolekci vzorků, ale Tomáš byl vtomto směru určitě jednou zprvních vlaštovek. Avbotách možná dokonce ivcelém rakouskouherském mocnářství.

–

Ta cesta, trvající sotva čtrnáct dnů, změnila celý Tomášův život. Anejen jeho vlastní. Proměnila iživot celé rodiny ajednou–ve svých důsledcích–i celého kraje. Přinesla zkušenost, jaká se získává až pozdě, až když jí dosáhli jiní, šťastnější. Tomáš byl ztěch, kdo ji získal apřinesl včas.

Cesta to nebyla rozhodně příjemná. Vlak mu umožnil dostat se do více měst anakonec ido Prahy, prostředky, které měl, ho ale odsoudily knoclehování na nádražích aobživě, jež mu to nijak nezpříjemnila. Dostavit se snabídkou po probuzení na lavičce, neučesán avpomačkané košili–a přesto vzbudit seriozní dojem–muselo být často už předem odsouzeno kneúspěchu. Že to Tomáš–a to ve svých šestnácti letech–dokázal překonat, bylo více než obdivuhodné.

Kdobrému nebylo ani jeho písmo. Psát svedl, ale dobře si byl vědom, jak obtížné je přečíst–krom číslic–něco co sám napsal. Ruka uvyklá spíše knejpu či dratvi odmítala úhlednost poznámek. Atam, kde měl přičinit větu do úhledného účtu nebo dokonce smlouvy sepsané někým jiným, věděl už předem, jak se zatváří jeho protějšek, když to zahlédne.

Pravda, těch kdo se mohli cítit iuraženi vší jeho troufalostí, bylo jistě dost. Ti, jimž byla možná idíky jeho mládí naopak sympatická, to mohli brát ivlastenecky. Vmnoha–tehdy někdy ipřevážně německých městech, jakými byly třeba Brno nebo Jihlava, byl český, jakkoliv mladičký podnikatel přijímán ijako posila (anebo naopak nežádoucí element) té nebo oné strany. Jakkoliv tehdy ještě ne nepřátelské, mnohé se tenkrát odehrávalo spíše na poli rivality politické nebo obchodně konkurenční. Vkaždém případě–Tomáš nakonec uspěl.

ω

Výhled na spleť kolejí azvuků posunovaných vagonů aztěžka supících lokomotiv patřil pražskému hlavnímu nádraží Františka Josefa. ATomášovi, zaskočenému už chvíli tou až zázračně fungující složitou podívanou. Až stejně nečekaná rána zděla, ohlašující tehdy ještě každý den vPraze pravé poledne, ho konečně vytrhla apřiměla, aby zvedl rozměrný kufr adoprovázen hlaholem pražských zvonů vykročil dál, směrem do centra.

Skromný nocleh našel ibez doporučení snadno. Praha byla zvláště vokolí hlavního nádraží plná podnájmů, jež si potřebovaly přivydělat na nemalé nájemné.

Horší už bylo pohybovat se pak dále po Praze, stehdy ještě jen velmi skromnou ahlavně drahou dopravou, jíž se jen sotva dalo říkat veřejná.

ω

Na Vinohrady to ještě šlo. Když se ale po marné návštěvě obchodu ivily, kde měl zastihnout jednoho zobchodníků, dostal vyčerpán do pražských Holešovic, měl už toho opravdu dost.

Současná oprava žeber klenby velkého pavilonu ubrala sice něco na vznešenosti aslávě loňské Jubilejní výstavy, nicméně působivé oblouky vysokého stropu přitahovaly oči teprve dospívajícího málem víc nežli konečně nalezený velkoobchodník.

Vy že mi dodáte dvě stě párů? uslyšel, jen co ze sebe dokázal vyklopit dobře naučenou nabídku. Atýdně?

Ito vy znělo nedůvěřivě. Pohublý, nevyspalý acestou evidentně utahaný Tomáš, jemuž bylo šestnáct, nevypadal vůči blahobytně vyhlížejícímu aevidentně zkušenému podnikateli příliš reprezentativně.

Já ne, to můj otec, byl na to připraven Tomáš.

Podnikatel se zamračil. Akde je? Proč nepřijel on?

Řídí výrobu, nemůže jezdit se vzorky, lhal Tomáš jako když tiskne.

To–sice možná iluzorní, nicméně přesvědčivě podané vysvětlení na podnikatele zapůsobilo.

Tady je návrh smlouvy, vytasil se Tomáš se sic už trochu pomačkaným, ale stále ještě dost čitelným papírem.

Apověření? vzhlédl od něj, trochu už přesvědčen, Rajchert.

Tady! posloužil železem, dokud bylo žhavé, Tomáš.

Rajchert, si ho, ještě stále trochu podezřívavě, změřil: Jak jste mne tady našel?

Byl jsem ve vaší prodejně, hlesl Tomáš.

Tam nevěděli, že jsem tady! myslel už, že ho nachytal, Rajchert.

To ne, ale dali mi adresu domů. Atam už…

Obchodník se málem posadil. Vy jste byl umne doma?

Tomáš polkl. Promiňte, ale když já spěchám. Akdyž byla milostivá paní tak hodná…

Rajchertovy oči zarejdily tomu klukovi od hlavy kpatě. Teď už mu nevěřil nic. Má žena nikomu neřekne, kde jsem, odtušil rigorózně.

Tomáše tím trochu zaskočil. Najednou neví. Odpusťte, tak jestli to možná byla spíš vaše slečna dcera…

Nemám dceru!

Tak možná služebná…–Ale říkala ‚Můj muž tak musela být vaše paní!

Moje paní nepustí nikoho přes práh, ohradil se, ale už trochu nejistěji Rajchert.

Já nešel dál! řekl omluvně Tomáš. Jenom jsem jí… ukázal naše boty aona…

Podnikatel užasl. Má žena si od vás nechala předvést boty?

Mám jenom vzorky, přiznal Tomáš. Ale když viděla, že je máme zpřírodní usně avčem se ještě liší, tak se rozhodla…

Vy jste mé ženě prodal boty? zaskočilo to manžela už předem.

Jenom si objednala, řekl Tomáš. Odpusťte, jestli jsem neměl, ale když jí se… líbily!

Rajchert se pořád ještě nevzpamatoval.

Dal jsem jí slevu! zkusil to napravit Tomáš.

Pane místopředsedo! objevil se mezi hromadami prken úředník: Pan magistrátní rada je tady!

Na Rajcherta působilo stále ještě jakési Tomášovo fluidum úspěchu. Přijďte za mnou zítra do obchodu, řekl rychle.

Tím ho ovšem spíš zklamal: Myslel jsem… Zítra už jsem chtěl…

Avšak obchodník už byl za rohem. Ráno po osmé! upřesnil už jen pro jistotu.

Tomáš se rozhlédl po rozestavěné hale. Najednou vlastně nevěděl, vyhrál-li nebo prohrál.

ω

Že se svou vytrvalostí icitem pro jednání slidmi většinou vyhrál, otom svědčil celkový úspěch cesty. Právě Praha, již znal dosud jen znovin aknih, teď se vní však mohl sám pohybovat–znamenala vtom směru pro Tomáše jistý zlom. Najednou byl, nejenom ve svých stále ještě trochu klukovských vidinách, ale idoma králem.

Vrátil se sice bez vzorků, ale naopak se spoustou objednávek aještě mohl otci díky zálohám, jež vyinkasoval, vrátit celých třicet pět způvodních padesáti zlatek, jež dostal na cestu.

Sám jednou později napsal: Poprvé vživotě jsem cítil, že tu obludu, co věčně ohrožovala rodinu, HLAD–držím pevně za rohy.

Ajak ukázala nepříliš vzdálená budoucnost–měl pravdu.

Úspěch nicméně znamenal iposun vrodinném postavení amezi sourozenci se–třeba inedobrovolně–stal něčím jako rebelem, ne-li přímo vůdcem na cestě kosamostatnění. Po tom tajně toužili všichni, iAnna, když se vrátila ze služby aměla se znovu zařadit do své někdejší rodinné, spíše hospodyňské role.

Tomáš sám od jisté doby usiloval oto, zařadit se ipřes své pouhé učňovství apozději itovaryšství blíže kpánům už dlouho. Nebylo mu to dáno školou, ta poskytla opravdu jenom základ, jak co do znalostí tak ichování. Nejprve mu to rozhodně nevadilo. Naopak–první výdělky za nazpaměť naučenou modlitbičku mu utkvěly hluboko vduši, takže vprvních dnech se prý rozhořčoval nad tím, čemu všemu se má ve škole učit ahlavně–zdarma.

Přesto později těm, kdo měli to štěstí ave škole vHradišti pokračovali, nepokrytě záviděl asnažil se jim–vlastními prostředky–jak jen to šlo vyrovnat. Nejprve hlavně četbou, kníž se uchyloval iběhem poledních přestávek, protože po práci–tehdy se pracovalo až do večera–už na ni času nezbylo.

Zachovala se jeho vlastní vzpomínka na knihu, jež se ho obzvláště dotkla. Vrodinách se jich tenkrát vyskytovalo jen málo, většinou jenom obligátní po léta schovávané aočtené kalendáře. Ity tehdy zahrnovaly víc, nežli jen dnešní diář. Vedle něj také spoustu článků znejrůznějších na venkově azvláště na vesnici potřebných oblastí. Poměrně tlustá kniha jich musela obsahovat dost na to, aby se stala někdy iopravdu jedinou četbou pro celou rodinu ana celý rok, areflektovala tak nespočet zájmů: od zdravotnických rad přes pěstování ovoce nebo životy svatých až kpolitice, ba ikpovídkám nebo hodně bezzubé zábavě vpodobě pokusů okreslený humor. Navíc–zde vUherském Hradišti často vněmčině.

Tomáš se ale řízením Božím dostal kObrazovým dějinám národa českého, které mu půjčil synek jednoho ztovaryšů Širočka, právě toho, co od něj kdysi, fascinován jeho zručností, odkoukával nový, šikovnější způsob práce, ajenž přišel ze Zlína.

Už jenom jazyk knihy, především spisovná, ba literární čeština ho fascinovaly. Později napsal, že vůbec poprvé cítil, jak někomu záleží na tom, aby mu on, obyčejný kluk porozuměl. Aby pochopil do té doby jen zvukomalebná slova jako stát, národ, náboženství. Doslova plakal asmál se samým nadšením nad tím, že někomu stál za to, že právě jej jednou osloví.

Četl-li dosud rád, od této chvíle byl knihami přímo posedlý. Aty jej posouvaly dál, zvedaly jeho obzor. Nebylo divu, že chtěl výš.

Stalo se i, že se oto místy snažil až trochu dětinským způsobem. Protože záviděl stejně starým mladíkům, kteří však na rozdíl od něj pokračovali ve vzdělání, jejich polední aodpolední postávání na ulici ařeči oděvčatech nebo oškole, zatímco on byl vdílně. Usiloval alespoň večer aonedělích přiblížit se jim. Jejich poněkud jinou, rádoby vznešenější řeč zvládal dík knihám. Na oblečení už měl ajejich chování se snažil přizpůsobit. Dlouho ale nezapomněl, jak pohořel, když se vmísil do obyčejného hovoru opočasí aodpálkoval ho jiný zmladíků, syn provazníka. Slova otom, že přece nepotřebují, aby jim radil švec, zranila nadlouho, možná navždy. Na druhé straně přidala mu možná na smyslu pro lidskou důstojnost aspravedlnost, pro niž se později mnohokrát vyslovil ataké je vůči svým příštím spolupracovníkům důsledně uplatňoval.

Nicméně vjeho snaze, postoupit na společenském žebříčku výš, ho to zbrzdit nemohlo. Psal se ale rok 1894 amladému rebelovi bylo osmnáct, tedy daleko kplnoletosti. Naštěstí už toho věku dosáhl bratr Antonín.

Záměr byl jednoznačný. Dle společného, ikdyž Annou nejprve odmítnutého, ale nakonec přijatého plánu požádat otce, aby všem třem vyplatil dědictví zanechané jim zesnulou matkou. Astakto získaným–ne velkým ale přece jen jistým kapitálem–založit vlastní živnost.

Už jen to samo osobě–stát se vlastnímu otci, jemuž až dosud pomáhali, naopak konkurencí–byla troufalost, již zraněný otec dlouho odmítal. Adruhá část plánu, jež ji měla alespoň trochu oslabit–totiž nápad, nekonkurovat mu raději přímo vHradišti, ale vrátit se zpátky do Zlína–byla pro otce ve své podstatě snad ještě horší. Měl by je tak ve chvílích, kdy by je možná potřeboval, všechny daleko.

Nicméně to tak nakonec dopadlo. Otce přesvědčili aknevelké radosti zbytku rodiny opustili všichni tři Hradiště aspolečně se vrátili do Zlína.

ω

Licence nové samostatné živnosti sčíslem jednacím 17545 vystavená c.k. okresním hejtmanstvím 21. září 1894 zněla na Antonína, Tomáš byl veden jako tovaryš.

Sjednáno ale bylo ito, že ovýsledky, budou-li jaké, se budou dělit všichni rovným dílem.

Spouhými šesti sty zlatými po matce to nebylo rozhodně lehké. Jak jim ale otec připomněl, neodcházeli jenom snimi, nýbrž ise zkušenostmi, jichž nabyli, dokud žili sním. Atěch nebylo málo.

Před přikrčeným patrovým zlínským domkem vyložili svůj nevelký náklad avpříštích dnech začali hledat spolupracovníky. Pomohl jim vtom Tomášův dobrý známý, tovaryš Širočka, jenž pracoval nějakou dobu vdílně jejich otce vHradišti. Takto vylíčil scénu zprostředkování prvních šiček Stanislav Jandík:

Vrohu nízké světnice stojí vrozpacích dvě děvčata. Stydlivě žmolí cípy zástěr aklopí oči kzemi. Hlučný smích tovaryše Siročky se rozlévá nad jejich nesmělostí, Tož, děvčata, nestyďte sa, šak zteho svaďba nebude. Pak se obrací kdvěma chasníkům, vdruhém koutě ustolu. Přemáhají rozpaky aŠiročka se směje, co prý by to byli chlapci za fabrikanty, když by se styděli před robami. Ahned zase na děvčata, aby se podívala, že Baťovi chlapci budou ve Zlíně šít pro sebe. Chtějí-li, mohou unich pracovat.

Chvíle ticha, rozpačitého přemítání adívky souhlasí, že budou uBaťových dělat jako šičky. Za několik dní obě děvčata Cambalová iTihelková, nastoupila do práce vdílně na náměstí. Protože nebyly ještě dobře zapracované, učil je Antonín Baťa šíti na stroji arychtoval jim sTomášem práci. Oba bratři stříhali vrchy, které šičky zpracovávaly, zatím co tovaryš Vlček prošíval na stroji huněné podešve. Vyráběly se jen valašské papuče, které kramáři rozváželi po jarmarcích avenkovských krámcích. Teprve, když uměly šičky svou práci dobře, jezdil pan Tomáš za obchodem.

Dílnu zřídili dole, vněkdejším krámě svýhledem na náměstí, nejprve jen se dvěma šicími stroji, páru vysekávačkami aněkolika tovaryši. Společně snimi vysekávali zpočátku idílce ašili svršky, znichž pak sestavovali boty ipodomácku dělníci, aod některých někdy iženy ze sousedství.

Jakmile to jen situace dovolila, přebudovali idomek anahoře zřídili byt. Aod počátku začali isnovotami. Chtěli být sví, začít co možná nově azatímní, jakkoliv osvědčená pravidla nahradit lepšími, modernějšími.

Také pracovní dobu, jež vHradišti trvala až do noci, apokud byl na druhý den jarmark–někdy ido rána, stanovili napevno, od šesti do sedmi, vpoledne shodinou na oběd.

Apravidelnou týdenní výplatu. Ito byla více než revoluce. Jinak se tovaryšům platilo, teprve když na to bylo. Aněkdy až když od firmy odcházeli. Nebylo divu, že pak, třeba ipo roce, neúčtovalo se právě lehce aspravedlivě.

Každotýdenní výplatu viděl Tomáš vtovárnách, do nichž kdysi nahlédl, stejně jako regulérnost příchodu aodchodu do práce nebo vymezený čas na jídlo. Oto více pak odmítal, zvláště po jarmarcích či svátcích, nepsanou toleranci volna vpodobě tak zvaného modrého pondělí.

Přes tyto–zaměstnancům jistě jen příjemné–novoty (anebo právě kvůli nim)–se ale daly čekat iproblémy. Nejprve nepatrné, dokonce imezi samotnými bratry. Co nevidět si ale oba zadělali sami na nové.

Především oni sami–Antonín sTomášem–jistěže proto, že oni si užívali do té doby nepoznané svobody nejvíce. To sestra Anna byla už se svou vídeňskou zkušeností opatrnější. Ona to také byla, kdo je musel mírnit, připomínat pozornost věnovanou jim okolím, zvyky, jež by si ani jako novopečení podnikatelé neměli raději dovolovat. Přestože zpočátku zdálo se být všechno snadné afungující aoba se uvedli ve Zlíně ne jako ševci, ale rovnou továrníci.

Ostatně, zdejší lepší společnost je ani nehodlala tak snadno přijmout. Už jenom to, že si troufli zavést pravidelnou pracovní dobu nebo výplatu, nebo že jídlo si nemuseli povinně platit upaní mistrové, znich vjejích očích dělala nezodpovědné novátory, kteří na to jistě doplatí.

Antonína sTomášem to nemohlo odradit. Ido práce si, jakmile jen to šlo, zvykli chodit ve svátečním apohádat se inad tím, kdo by měl mít ten který den panskou–papírovou aúčetní anebo nepanskou službu–odborný dohled, bez nějž se dílna neobešla. Přičemž na to doplatila dost často ta ita. To když si oba zašli po obědě do kavárny azahrát si kulečník.

To nemohlo–hlavně somezením výše úvěru, který si vzali, vydržet dlouho. Zvlášť, když po necelém roce živili už na padesát dělníků ašiček, jakkoliv jenom deset znich vdílně.

Pravda, nepomohlo rozhodně ani to, že celou dílnu kdysi vybavili na splátky amateriál na směnky, přestože je pak pravidelně, dříve než prošly, zavčasu prodloužili.

Na jaře 1895 nemohl už Antonín podepisovat nové směnky. Bylo dost na tom, dokázat opakovaně prodlužovat ty staré. Akdyž přišel ikonec úvěru anedostatek hotovosti, především proto, že tolik, kolik vyrobili, nesvedli pravidelně prodat, dorazily koncem léta iprvní žaloby, ba hrozby exekucí. Jen když pak přijala přerovská záložna jako zástavu veškeré vyrobené zboží, sestup se ještě na nějaký čas pozastavil ajen tak tak se podařilo uchlácholit největší věřitele.

To už ipáni továrníci chodili do práce znovu všest, zároveň se svými dělníky atovaryši, avhospodě si, jak vzpomínal Tomáš, objednali ijedno malé pivo společně, ba ani nekouřili. Opět se tak začali rychle lišit od ostatních skutečných pánů docházejících do práce až na osmou nebo devátou.

Tehdy ještě nebylo tak běžným slovo krize. Ufirmy Baťa však už byla bezpochyby za rohem.

ω

Všechno se pak seběhlo takřka najednou. Hromadící se splatné směnky, zpožděné platby od prodejců, jimž boty dodávali, teď už nejenom hrozící ale na dohled se zračící konkrétní exekuce. Bankrot byl na spadnutí.

Ke všemu na to Tomáš sAnnou zůstali sami. Bratr Antonín byl právě povolán na tři roky na vojnu.

Když zjistili, že na souhrn dosud nesplacených porůznu existujících směnek zdaleka nemají, zdálo se, že nezbývá opravdu nic jiného než konkurs.

Právě to snášel Tomáš vůbec nejhůře. Sám po létech napsal:

Jako kus ledu se nerozpustí rázem, když jej hodíte do sebevětšího žáru, tak také moje touha býti podoben pánům, nebyla rázem překonána. Umístil jsem svůj verpánek do takového místa, aby mne nikdo neviděl.–Nikdo neměl vědět, jak hluboko jsem upadl. To však trvalo jen kratičký čas. Brzy si mne práce podrobila celého.–Pochopil jsem svoji pošetilost vnapodobování lenošných lidí–ať pánů či nepánů. Jen vpráci nalézal jsem stále více avíce půvabu avnitřního uspokojení.

Tak tomu ale skutečně bylo. Obankrotu odmítl třeba jen ještě jednou slyšet aodhodlání, snímž se mu rozhodl zabránit, neznalo míry. Protože sám zvládal všechny fáze vzniku boty, dokázal přijít ina její nejmenší možné zjednodušení nebo naopak zbytečný pohyb, onějž se práce na ní mohla zkrátit anebo zlevnit.

Atotéž vprodeji: Vynechal všechny prostředníky azačal zboží prodávat přímo ve Vídni, ato jen těm, kdo zaplatili hotově aihned. Přestože musel přistoupit na jejich ceny.

Zkusil tam získat materiál na úvěr proti pouze týdenní směnce, akdyž to vyšlo, nesl pak ten náklad přes deset kilometrů od půlnočního vlaku zOtrokovic do Zlína na zádech. Po zbytek noci ho pak sjedním zdělníků krájel na díly, aby znich ráno mohli ostatní začít šít. Něco dospal, akdyž byli hotovi, popadl zboží ašel sním na vlak, aby kpůlnoci přivezl novou surovinu apeníze kvýplatě.

Ne vždy jich bylo dost, nebo víc nežli na chleba. IAnna plakala, když nemohla ani kpekaři, unějž dlužili. Ai dělníci, když viděli jeho úsilí, zřekli se někdy dočasně výplat astali se tak jeho věřiteli.

Před koncem roku věděl, že je musí vyplatit aobjel všechny, ity nejmenší odběratele, jen aby získal hotovost.

Toho roku bylo na Vánoce mokro atak se, sám švec, vracel skoro bos, houněné boty promočené skrz naskrz. Jako by to byl tušil, troufnul si říci Anně, aby mu na svátky dala udělat kožené. Ukonkurence, sami dělali jenom zhouní.

Když se vyčerpán po cestě ráno probudil, sestra už byla na mši, ale kožené boty stály upostele. Nadšeně si je obul avydal se do města, výjimečně ido hospody. Atam ho čekalo příkoří znejhorších, když boty švec, jemuž ještě nezaplatili, poznal anazval ho panskou žebrotou.

Už nikdy víc na sebe nevzal nic, očem by nebyl přesvědčen, že to není na úvěr. Astejně pak udělal vždy všechno pro to, aby se tak choval ikaždý baťovec.

ω

Spapírováním musel Tomáš požádat občas opomoc ředitele školy, do níž chodili ještě sAntonínem, Cyrila Babičku.

Aprávě ten jej později, když už neměl sám tolik času, odkázal na jejich vrstevníka, Františka Štěpánka, jenž rád pomohl. Zároveň to však později zamíchalo výrazně isjejich osudem.

Bratři Baťovi už se sním znali. František Štěpánek původem zLuběnic na Hané měl být učitelem. Protože ale rodina na to, aby mohl absolvovat tehdejší učitelský ústav, neměla, vzal zavděk místem učitelského pomocníka vHalenkovicích. Až odsud se pak dostal na měšťanku ve Zlíně.

Mladý učitel patřil kzdaleka ne ještě té bohatší, ale přesto do jisté míry lepší společnosti azvláště Tomáš sním často rád rozprávěl. Jeho schopnost logického myšlení ipřesnost početních úvah byly pro stejně mladou firmu přínosem.

Když bylo nejhůř aTomáš už ani sám nevěděl, kolik akomu všemu vlastně dluží, dokázal Štěpánek sestavit bilanci. Konečný ortel byl ale zdrcující. Veškerá aktiva činila všeho všudy sto zlatek, zatímco dluhy skoro devět tisíc.

Tady nebylo pomoci. Půjčit jim nemohl ani otec vHradišti. Naopak–jak se záhy ukázalo–sám by byl pomoc potřeboval.

Skutečnost, že bankrot byl opravdu na dosah, Tomáše–už pokolikáté–znovu zmobilizovala. Aby však mohl následujícího roku provést novou inventuru ashledat, že jejich soukromý majetek se sice rovná inadále nule, ale jako firma už skoro nikomu nedluží, musel ovšem splatit krutou daň: byl to on sám, kdo se proměnil vpouhý stroj.

Dnes bychom řekli možná iautomat, jehož prakticky neustávající činnost ušetřila to nejcennější–zvenčí dodávanou energii vpodobě doma nepřístupných financí. Ataké čas. Dokonale zorganizované využití vlastních rezerv přineslo konečně irychlý obrat surovin azněj vyráběného zboží. To pak postupně iskromnou, ale postupně stále funkčněji využívanou hotovost–dnes bychom řekli cash flow–a stou pak ilevnější nákup surovin.

Sám ve svých vzpomínkách uvedl, že kouzlo bylo kruté, ale fungující–on sám musel někdy iběhem jediného dne–skoro pravidelně soboty–zajistit přípravu výroby na celý příští týden, ktomu zkontrolovat kvalitu vdílnách vyhotovené ipřes pole zadané ajím přijaté práce. Ahlavně–vyúčtovat ji, stanovit avyplatit mzdy, zaknihovat prodeje azaznamenat icelý zbytek agendy, jež patřila kodběratelům idodavatelům. Jen tak získal čas, aby se pak mohl po celý další týden věnovat všemu ostatnímu. Ai přitom se–kdykoliv to bylo třeba–postavit ivdílně kostatním.

Když se tak postupně dařilo firmu poněkud zkonsolidovat, takže dluhy poklesly ateď už ivlastní majetek pomalu rostl, zdálo se, že by se Tomáš mohl vrátit ke všem těm plánům, na něž zatím nedošlo.

ω

Ne ovšem nadlouho. Nežli si tím byl jist, přišla vlétě snad ještě horší rána. Nejprve jenom vpodobě zdánlivě odlehlé anepodstatné zprávy, že ve Vídni padla firma Koditsch & comp.

Firma Koditsch byla letitým dodavatelem materiálu takřka všem zlínským ševcům ataké rodina Baťů sní už po léta tradičně spolupracovala. Nakupoval uní iBaťa otec anakupovali uní ostatně donedávna iAntonín sTomášem. Až před časem dosáhlo jejich věčné handrkování súvěrem takového rozměru, že se museli rozejít. Firma Koditsch sice Tomášovi nabídla, že mu bude dodávat na úvěr dál, ale jen podepíše-li jim pro jistotu dopředu směnku na patnáct tisíc zlatých. Ato Tomáš raději odmítl.

Ta zpráva opádu solidní firmy byla burcující, Tomáše se však přímo nedotkla. Bylo mu jenom líto otce, oněmž věděl, že vminulosti uní nějaké směnky podepsal.

Sám neměl žádných obav, tím spíše, že iAntonínovi to už před časem zakázal, když zjistil, že na něj vtomto směru jeden ze společníků Koditche naléhal.

Už na druhý den ale od něj přišel zvojny kajícný dopis, avněm přiznání, že tenkrát naléhání nakonec přece jen podlehl. Aže když mu tehdy ten člověk slíbil, že jde jenom oformalitu, aže se oní Tomáš nikdy nedozví–Antonín podepsal. Apodepsal jich víc, celkem za dvacet tisíc.

Když zděšený Tomáš dočetl, na nic nečekal, popadl kolo avydal se do Uherského Hradiště. Jel za právníkem, kterému věřil, za doktorem Konečným.

Ve svým pamětech napsal, že se tam rozjel tak rychle, až ho museli chodci upozornit, že je bez pokrývky hlavy. Avyjít, nebo dokonce vyjet tehdy ven sholou hlavou, bylo něco tak výjimečného, že se Tomáš skutečně vrátil. Už skloboukem pak dojel do Hradiště astrávil sadvokátem zbytek dne. Pak–ještě vnoci–odjel vlakem do Vídně.

Polehčující okolností se směnkami nebyl totiž ani fakt, že byly vystaveny apodepsány čistě formálně afirma Baťa proti nim neobdržela žádné plnění. To byla naopak jediná obezlička, přes níž se ještě bylo možné hájit.

Akomplikací nebyla dokonce ani samotná jejich hodnota.

Problémem bylo to, že směnky mezitím od Koditche skoupili spekulanti. Atěm bylo třeba nyní–dohoda nedohoda–zaplatit.

Navíc stím, že opřípadnou náhradu škody bylo by se pak možné ucházet bez velké naděje opět jen ubankrotáře.

Doktor Konečný přišel na jedno řešení. Spočívalo vtom, že by smlouva mohla být prohlášena od počátku za neplatnou. Našel totiž paragraf, jenž prohlašoval jakoukoliv směnku neplatnou, byla-li podepsána vojákem. Sice jen záložníkem, ale vté chvíli včinné službě, což přece jen odpovídalo podmínce paragrafu. Aze směnek by to pak–za vhodných dalších okolností–mohlo učinit jenom cár papíru. Jenže na druhé straně–byl zde fakt, že Antonín byl současně–a co do právní zodpovědnosti jediným–majitelem firmy, na níž by si bylo vté chvíli přece jen co vzít…

Tomáš odjel ještě té noci do Vídně, ale ipřes usilovné jednání nakonec nebylo zbytí. Musel přislíbit splacení směnek ato svým novým věřitelům. Anásledně pak nasadit ještě vyšší tempo na vlastní iAntonínovu záchranu.

Až nyní ukázala se jeho první oběť–která zabránila vlastnímu bankrotu–jako dvojnásob prozíravá. Spověstí, kterou tak získal, spověstí člověka, který dokázal nemožné avyrovnal se už jednou ačestně spřekážkou, již mohl konec konců vzdát abankrotem ji obejít, měl udalších dodavatelů aobchodníků takovou důvěru, že sní ituto, rozhodně nezaslouženou krizi dokázal po čase překonat.

Zůstala přesto pachuť hořkosti. Nestihl už zachránit otce. Ten vyhlásit úpadek musel. Až mnohem později, když už byl Tomáš jedním znejmovitějších vkraji, napravil otcovu vinu, když vyhledal avyplatil ty, koho otcův úpadek poškodil.

ω

Jedním zmomentů, jež Tomášovi pomohly dostat se znejhoršího, avynesly jeho hvězdu nad obzor, byl objev levných, ale brzy populárních střevíců, takzvaných séglovek, neboli baťovek. Přivedla jej knim nepochybně právě krize, nedostatek klasického materiálu, možná isnaha vyrobit botu laciněji, než nápad přijít sněčím novým nebo dokonce módní novinkou. Ikdyž tou se pak až zázračně rychle staly.

Převážně hnědý ségl byl název hrubého plátna, materiálu, jenž sloužil do té doby jiným účelům. (Ségl–lnářská jednoduchá nebo dvojitá tkanina tužšího omaku, se zrnitým povrchem, na níž vynikají nepravidelnosti příze, tkaná vplátnové vazbě určená pro technické účely, ale sloužící ikvýrobě bund aplášťů.)

Byl však lehký, pevný, vůči běžné vlhkosti ačástečně ivodě odolný ahlavně–levnější. Že se sním Tomáš pokusil nahradit na svršku lehkého střevíce pro něj vté době ve větším množství prakticky nedostupnou kůži, bylo překvapivé. Avyšlo to. Úhledné lehké séglovky, později baťovky zplátna ale sprošívanou koženou podešví apevnou špičkou byly polobotkami, jaké se do té doby nikde nevyskytly, akteré si mohl pořídit–a dokonce ina vsi–takřka každý. Bilance za rok 1897 ukazovala vzestup atak to ipokračovalo. Byl to úspěch. Baťovky se staly módou, ato přineslo Tomášovi kromě úspěchu idalší dilema.

To bylo na jaře 1898, azrovna tehdy se stala důležitá věc vrodině, vdávala se sestra Anna.

ω

ω

ω

ω

ω

ω

ω

ω

ω

ω

ω

ω

ω

ω

ω

ω

ω

Štěpánek