MARTHA WELLS

STRATEGIE ÚNIKU

Exit Strategy

Copyright © 2018 by Martha Wells

All rights reserved.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © František Jahnátek, 2020

Cover © Jaime Jones, 2020

© DOBROVSKÝ s. r. o., 2020

www.nasenakladatelstvi.cz

www.facebook.com/nakladatelstviomega

ISBN 978-80-277-0696-9 (ePub)

ISBN 978-80-277-0697-6 (mobi)

MARTHA

WELLS

STRATEGIE ÚNIKU

Z DENÍKŮ ROBOKATA

KAPITOLA
první

*

PO NÁVRATU NA STANICI Haveratton se mě pár lidí pokusilo zabít. Nepřekvapilo mě to. Vzhledem ktomu, kolik lidských životů jsem měl na svědomí já sám, mi to přišlo jako adekvátní reakce.

Loď se pomalu přibližovala ke svému cíli ajá netrpělivě čekal, až se konečně připojím na místní informační kanál. Inteligence tranzitního robota se pohybovala kdesi na úrovni solárního panelu, atak mi nezbývalo než pečlivě kontrolovat veškeré přicházející iodcházející zprávy. Díky tomu se mi podařilo zachytit ipokyn kpřistání. (Věděl jsem, že úmyslně mě tranzitní robot neprozradí, ale pravděpodobnost, že se tak stane omylem, byla víc než vysoká: rovných 84 %.)

Kontrolní věž na stanici HaveRatton povolila přistání, ale zároveň nám přikázala změnit směr anamísto kprivátním akomerčním plošinám zamířit až na konec veřejné zóny.

Pořád jsem měl usebe plánek stanice, který jsem získal při své poslední cestě na stanici Milu. Nebylo tedy těžké identifikovat nové místo na mapě avšimnout si, že se nachází hned vedle základny místní bezpečnostní zásahové jednotky.

No jistě, to ani trochu nevypadá podezřele.

Šlo jim omě? Možná. Pravděpodobně ano, ale jistě jsem to nevěděl. Tehdy na lodi cestovaly Wilke aGerta, jejichž úkolem bylo sabotovat úsilí nezávislé společnosti Nokturno azískat pro skupinu Šerosvit teraformující zařízení. Možná šlo vprvé řadě oně. Doufal jsem, že se společnost Nokturno postarala ozadržení Wilke aGerty apřesvědčila vedení stanice HaveRatton, aby místo prohledala ashromáždila důkazy.

Tak jako tak na tom teď nezáleželo. Ať už na loď čekal kdokoli, musel jsem zmizet dřív, než přistane. Samozřejmě jsem se mohl pokusit navést loď na jiný kurz, ale to se mi nezdálo jako dobrý nápad. Vedení stanice by okamžitě poznalo, že někdo na palubě se zmocnil řízení, ato navzdory tomu, že se tam nikdo nemá nacházet aveškeré podmínky pro život jsou omezeny na minimum. Ostatně není se čemu divit. Itakové velké stanice jako HaveRatton se musí mít na pozoru před případným útokem vykradačů stanic, atím pádem ijakýmkoli podezřelým manévrem vesmírných plavidel. (Ne že by něco podobného bylo vůbec možné nalodi, skterou jsem cestoval. Nevešlo by se sem víc než pár vykradačů asohledem na zabezpečení stanice by je hned na přistávací plošině rozstříleli. Ovšem na druhou stranu jsem mezi lidmi strávil dostatečně dlouhou dobu na to, abych věděl, že jsou schopni daleko pitomějších akcí.) Vedení stanice by mohlo zpanikařit azahájit ostřelování lodi. Tranzitní robot by pravděpodobně nijak nezareagoval amně se nechtělo vystavovat ho případnému riziku zničení.

Stručně řečeno, ještěže jsem si nechal skafandr.

Použil jsem ho při úniku zraketoplánu patřícímu Doně Abenové krátce poté, co na nás zaútočil bojový robot. Sice se mezitím stala ještě jedna nepříjemná věc, ale tu bych nejradši vymazal ze svojí vnitřní paměti. Bohužel takhle to unás svnitřní pamětí nefunguje. Zdatového úložiště si můžu vymazat, co mě napadne, ale uorganických částí mozku se jedná oněco naprosto nemožného. Moje tehdejší společnost mi sice paměť několikrát vymazala, ato včetně incidentu, kdy jsem zmasakroval slušný počet lidí, ale záblesky toho, co se tehdy stalo, se mi vracejí jako přízraky vnějakém nekonečném rodinném dramatu. (Jinak se mi samozřejmě nekonečná rodinná dramata líbí. To jen ty přízraky mě občas znervózňují.)

Když jsem se připravoval na přistání, uložil jsem skafandr do jedné ze skříní na palubě. Říkal jsem si, že jelikož loď převáží pasažéry jen sporadicky, potrvá to docela dlouho, než někdo začne skafandr postrádat vinventáři ahledat ho na jiných místech.

Teď jsem ho ale musel rychle rozbalit.

Vážně nestojím oto, aby mě tady chytili.

Nacpal jsem tašku pod kabát, vklouzl do skafandru aaktivoval ho. Zatímco loď mířila na přistání ablížila se kpřistávací plošině, přesunul jsem se do zadní části lodi azastavil se uvzduchové komory. Kolem poletovaly drony azmateně pípaly. Nechápaly, proč se někdo objevil uevidentně špatného východu. Jakmile loď dosedla na plošinu, otevřel jsem komoru avyklouzl ven. Zavřel jsem za sebou avymazal poslední zbytky záznamu osvém pobytu na palubě.

Loučím se adíky za svezení.

Kdyby hlášení ze stanice Milu dorazilo oněco dřív (loď, na které jsem unikl, totiž nikam nespěchala), tak bych jen tak zmizet nestihl. Dozvěděli by se, že jakási bezpečnostní jednotka pronikla na Milu, zachránila pár lidí, nedokázala se postarat ozáchranu jednoho robota atotálně odepsala tři bojové roboty. Kromě toho by lehce přišli na to, že žádné jiné vesmírné plavidlo Milu do té doby neopustilo.

Až začnou prohledávat loď azjistí, že se na palubě nikdo nenachází, trochu jim to celou situaci zkomplikuje. Pochopitelně po sobě nezanechávám žádné zbytky jídla ana toaletě po mně taky nic nenajdete. Potřebuji jenom vzduch aobčasnou sprchu. Ovšem osvém pobytu vkoupelně jsem vymazal veškeré záznamy. Samozřejmě pokud by si někdo dal tu práci apoužil forenzní analýzu, na moji přítomnost na palubě by přišel. Na druhou stranu ale netuším, jestli forenzní věda funguje vreálném světě stejně, jako to znám ze seriálů.

(Poznámka na okraj: vyhledat spojení forenzní analýza.)

Přistál jsem na druhé straně stanice aokamžitě provedl kontrolu okolí, jestli se náhodou poblíž nenacházejí bezpečnostní kamery adrony. Nedaleko stálo několik vesmírných lodí, ale neviděl jsem znich nic jiného než obrovské pohybující se nákladní moduly. Nikde ani stopa po kontrolních věžích, zkterých by mě někdo mohl snadno zahlédnout apodivit se nad tím, co tu proboha dělá bezpečnostní jednotka ve skafandru. Pár signálů jsem sice zachytil, ale ukázalo se, že se nejedná onic jiného než odetektory hvězdného prachu aroboty nastavené na kontrolu překládaného materiálu. Vydal jsem se podél magnetických kolejí sloužících kbezpečnému přesunu nákladních modulů azanedlouho narazil na robota, který zrovna odpojoval modul od velké mateřské lodi. Vstoupil jsem mu do komunikačního kanálu aseznámil se sjeho pracovní náplní. Zároveň jsem se dozvěděl, že mateřskou loď řídí tranzitní robot, posádka dostala pár dní volna avšichni pasažéři už dávno vystoupili. Zeptal jsem se robota, jestli bych mohl nastoupit ještě před připojením nového modulu, azakrátko jsem přijal kladnou odpověď.

(Lidi nikdy nenapadne, že by robotům měli vysvětlit, že se nemůžou jen tak dát sněkým cizím do řeči. Zpravidla jsou naprogramováni na eliminaci jakýchkoli pokusů okrádež anásilné vniknutí, ale ne na to, aby odmítli robota, který je oněco zdvořile požádá.)

Nastoupil jsem tedy avykročil ke vzduchové komoře. Kontaktoval jsem tranzitního robota aobratem mi přišla odpověď. Neměl jsem čas na to, abych ho přesvědčoval auplácel seriály, atak jsem se rovnou prokázal bezpečnostním klíčem, který jsem si předtím stáhl zpaměti kontrolního robota. Požádal jsem ovstup na palubu aběhem sekundy jsem obdržel zprávu: Vstup povolen.

Prošel jsem komorou do nitra lodi, vysoukal se ze skafandru anašel skříňku, kam jsem ho uklidil. Napojil jsem se na nedalekou kameru apo delší době jsem uviděl, jak vlastně vypadám. Skvrny po tělních tekutinách jsem stihl odstranit už cestou sem. Vydatně mi vtom pomohla koupelna pro pasažéry na palubě transportní lodě. Jediným problémem byly díry po projektilech alétajících šrapnelech. Naštěstí jsem měl na sobě bundu šedé barvy arány tak víceméně splývaly soblečením. Límeček košile jsem si zezadu na krku upravil tak, aby nikdo nepostřehl prázdnou skulinu, kde byl původně umístěn dataport.

Za normálních okolností by si toho nikdo zlidí neměl všimnout. Koneckonců jen málokdo se kdy setkal sbezpečnostní jednotkou bez brnění apravděpodobně by si každý řekl, že se jedná ojakýsi doplněk pro vylepšeného člověka. Jenže pokud ti, kteří změnili kurz lodi, šli doopravdy po mně, nepřekvapilo by je, že za vylepšeným člověkem se skrývá bezpečnostní jednotka.

(Asi trochu přeháním, ale nervozita bývá jednou znevýhod organických tkání urobokatů. Za výhodu naopak považuji fakt, že si díky svým organickým částem až paranoidně všímám detailů; což se mi ale někdy nevyplácí.)

Ujistil jsem se, že používám správný kód apohybem těla ichůzí se co nejvíc podobám člověku. Vymazal jsem údaje osvé přítomnosti zpalubního deníku avyšel přes vzduchovou komoru ven. Napojil jsem se na místní komunikační přenos apronikl do nastavení bojových dronů. Příkaz zněl jasně: nevšímejte si mě! Zamezit tomu, aby někdo odhalil mé energetické zbraně na předloktí, pro mě bylo vždy jednou zpriorit. Tentokrát jsem ke svému arzenálu musel ještě připočíst projektilovou zbraň atašku plnou munice.

Ze stanice Milu jsem si vezl zbraně původně patřící Wilke aGertě aběhem letu jsem volný čas využil ktomu, že jsem je rozebral azase sestavil do skladnější polohy, aby je bylo možné lépe ukrýt. Od tohoto okamžiku se ze mě stala vzbouřená bezpečnostní jednotka se zbraní určenou pro likvidaci ochranky vbrnění. Až se rozhodnou za mnou pustit, budou vědět proč.

Od první zkušenosti sdetektory zbraní vzóně volného obchodu uplynula už nějaká doba aprocházet jimi bylo pro mě čím dál snazší. Hlavně si musíte zapamatovat odlišnosti jednotlivých detektorů. Řekl bych, že nejvíc mi celý ten proces kódování adekódování spolu srychlou reakcí na odezvu různých systémů pomohl vtom, že vytvořil nová nervová zakončení vmozku auvolnil tak operační paměť. Poprvé jsem si toho všiml na stanici Milu, kde jsem se musel obejít bez podpory centrálního abezpečnostního systému, amyslel jsem, že se mi rozskočí mozek. Vidíte? Tvrdá práce přináší ovoce.

Zorientoval jsem se na mapě avydal se zté domněle bezpečné sekce khlavní pasáži stanice. Cesta vedla nad veřejným prostorem pro výstup adál kolem přistávací plošiny, na kterou odklonili loď.

Mezi lidmi jsem se už pohyboval dost dlouho na to, abych věděl, že nemám důvod kpanice. Celkem nedávno jsem musel strávit nějaký čas stěmi, kteří ve mně viděli vylepšeného člověka abezpečnostního poradce zároveň, amluvili se mnou bez zábran. Musím ale přiznat, že se mě párkrát panika zmocnila.

Snad už jsem na tom oněco lépe.

Každičký nerv vmých organických částech se napnul kprasknutí, když jsem se připojil kjedné skupině pasažérů složené zobyčejných ivylepšených lidí. Naštěstí mají všichni dost práce sami sesebou. Nikdo tu není doma akaždý musí neustále kontrolovat nejnovější informace oodletech, komunikovat sněkým vzdáleným, nebo si vyhledávat recenze nejnovějších seriálů. Při procházení kolem plošiny slodí jsem zaregistroval nějaký shon aruch. Spolu sostatními kolemjdoucími jsem se podíval dolů na plošinu.

Vútočné formaci tam stálo dvacet tři po zuby ozbrojených postav. Soudě podle absence signálu atypicky lidských pohybů jsem odhadl, že se mezi nimi nevyskytovala žádná bezpečnostní jednotka, nanejvýš člověk svylepšenými schopnostmi. Nad hlavami se jim v pohotovosti vznášelo čtyřicet jedna dronů různých velikostí apalebných schopností. Zachytil jsem signál jednoho zdronů provádějícího běžnou kontrolu stanice avyužil jsem jeho kamery, abych se podíval na logo společnosti, kterého jsem si všiml na uniformě jednoho zlidí. Nejdřív jsem ho nedokázal rozeznat, ale po chvíli jsem pochopil, že se jedná ologo stanice HaveRatton. Uložil jsem si ho do paměti stím, že si kněmu později vyhledám další odkazy.

Členové místní ochranky stáli opodál uvstupu do zóny vyhrazené pro vedení stanice abedlivě sledovali vykládku lodi. Bylo mi jasné, že někdo nelenil apovolal celý ozbrojený tým složený ze zásahovky amístní ochranky, což vyžaduje jisté úsilí apeníze. Normálně pro obstarání důkazů nepotřebujete dvacet tři po zuby ozbrojených lidí aktomu hejno dronů.

Ochranka stanice se pravděpodobně rozhodla, že si přes drony pohlídá zásahovou jednotku, která se promenáduje po jejich rajónu. Projel jsem si data jednoho zbezpečnostních dronů azjistil jsem, že už hodinu přijímá instrukce aprochází jím další komunikace. Stáhl jsem si je avyhledal si výskyt slova bezpečnostní jednotka. Výsledky se objevily okamžitě.

Bezpečnostní jednotka. Skutečně se nachází na palubě?

Přijali jsme hlášení, že ano.

Kdo ji ovládá?

Nikdo. Vzbouřila se.

Okom je asi řeč?

*

Tehdy vzařízení pro teraformaci na stanici Milu mě Wilke aGerta poznaly apochopily, že mají před sebou bezpečnostní jednotku. Jenže to, co se hodilo tenkrát, by mi teď situaci příliš neulehčilo. Nesmějí mě poznat. Teď vážně ne.

Můj parťák ART mi změnil konfiguraci, adokonce ocentimetr zkrátil končetiny, takže jsem při běžném pohledu nepřipomínal bezpečnostní jednotku. Všechny tyto kódované změny měly za následek to, že mi na těle vyrašily chloupky akůže vmístech, kde se potkávaly organické části sneorganickými, připomínala kůži vylepšeného člověka. Možná to vypadá jako banálnost, ale ART mi tvrdil, že to bude vypadat věrohodněji. (Dost si vtom věřil.) Kromě toho mi zhoustlo obočí avlasy, ataky obličej prošel podstatnou změnou. Nadšený jsem ztoho sice nebyl, ale neměl jsem na výběr.

Vkaždém případě jsem ale věděl, že na něco takového člověk, který už někdy bezpečnostní jednotku potkal, nenaletí. (Na druhou stranu by mě ale nemělo překvapit, že pokud před Wilke aGertou vyběhnu na zeď, tak je asi napadne, ským mají tu čest.) Jak ve svém chování, tak ivzezření jsem měl pořád co dohánět; bylo načase stím zase něco udělat.

Ještě na lodi jsem použil ARTovy přednastavené pokyny adočasně urychlil růst vlasů. (Skutečně jenom dočasně, protože kdyby se cokoli zvrtlo ajá začal připomínat přerostlého opičáka, byla šance celý ten proces zastavit.) Přidal jsem ještě další dva centimetry apřerušil růst.

Pro lepší představu jsem si našel snímek ze staršího záznamu, pořízeného přes kameru doktorky Mensahové. Nedělám podobné věci často. Koneckonců kčemu by mi taky bylo sledovat, jak vypadám. Snímek se mi ale uložil spolu sostatními, když jsem sbíral informace osvých klientech. Podle časového údaje zachytil snímek scénu, kde stojíme vedle modulů apomalu nám dochází, že nás skupina Šerosvit hodlá do jednoho zničit. Doktorka Mensahová mě tehdy poprosila, abych ukázal svou tvář azískal si tak důvěru zbývajících členů týmu.

Porovnal jsem snímek sobrazem na kameře jednoho zdronů. Vážně jsem po všech těch změnách vypadal jinak avíc lidsky.

Sám sobě jsem se nelíbil.

Ovšem teď, když jsem se vrátil na HaveRatton anejmenované bezpečnostní složky po mně vyhlásily pátrání, pochopil jsem, že změna vzhledu má své opodstatnění. Ataky jsem se potřeboval zbavit proděravělého oblečení. Na konci pasáže jsem se přinutil vstoupit do jednoho zmístních obchodů.

Několikrát jsem už použil nákupní automaty, například ke koupi paměťového klipu, ale ve skutečném obchodě jsem ještě nikdy nebyl. Samozřejmě itady bylo vše zautomatizováno adíky seriálům jsem věděl, jak postupovat, ale přesto jsem se cítil divně. (Musím dovysvětlit, že tím divným pocitem mám na mysli vzrůstající pocit úzkosti.) Naštěstí existují lidé, kteří při nakupování zakouší podobné stavy zoufalství, aztoho důvodu se vám při vstupu do nákupního centra otevře vkomunikačním kanále podrobný interaktivní návod, jak vobchodě nakupovat. Navedl mě do jednoho zprázdných akompletně uzavřených nákupních boxů. Když za mnou zapadly dveře, ulevilo se mi tak, že mi ukazatel výkonnosti poposkočil opůl procenta. Jakmile jsem naskenoval svoji platební kartu, otevřela se přede mnou nabídka různých druhů zboží.

Označil jsem sekci snázvem Základní, praktické apohodlné na cesty. Váhal jsem nad výběrem košil, širokých kalhot, kaftanů, tunik akabátů dlouhých až na kolena. Lákalo mě si to všechno na sebe navléknout avytvořit si tak určitou ochrannou bariéru mezi svým tělem avnějším světem, jenže jsem se zalekl toho, že by to vypadalo hodně podezřele. (Strávil jsem už dost času nad tím, jak pohybovat rukama při chůzi apři zastavení. Soblečením navíc by si někdo mých nemotorných pohybů určitě všiml.) Zaujaly mě šátky, klobouky adalší pokrývky hlavy, ale řekl jsem si, že přesně takové oblečení by použila bezpečnostní jednotka na útěku, aby zakryla svoji identitu, ana bezpečnostních kamerových záznamech bych zbytečně přitahoval pozornost.

Na předchozích cestách jsem už vyzkoušel dva druhy lidského oblečení, aměl jsem tedy hrubou představu otom, včem bych se mohl cítit nejlíp. Popadl jsem jeden pár nastavitelných pracovních bot, podobných těm, které jsem tehdy vzal na stanici volného obchodu, azajišťujících dostatečnou ochranu při nárazu. Dál jsem si vybral kalhoty se spoustou uzavíratelných kapes, košili sdlouhým rukávem alímečkem na přikrytí otvoru po dataportu. Nakonec jsem přihodil mikinu skapucí. Dobrá, připouštím, že jsem koupil skoro přesně to, co jsem měl celou dobu na sobě, ale včerné amodré barvě. Zaplatil jsem kartou azprodejního okna vypadlo několik balíčků.

Jakmile jsem se oblékl, zaplavil mě pocit, který jsem obvykle prožíval při sledování slibného nového seriálu. Myslím, že jsem vybral „dobře“. Možná tak dobře, že snad utoho slova vymažu uvozovky. Výhrady mívám jen tehdy, když si nedokážu spojit realitu se světem seriálů. Dost možná mi ten dojem vyvolal fakt, že jsem si vše dokázal vybrat sám.

Možná.

Nakonec jsem se rozhodl ještě pro nový alepší batoh suzavíratelnými kapsami. Oblékl jsem se, využil slevy, kterou mi nabídli výměnou za recyklaci mého starého oblečení, avyšel ven.

Vmísil jsem se do davu aspustil stahování nejnovějších seriálů, jízdních řádů adenního zpravodajství. Narazil jsem při tom ina jméno alogo místní ochranky– Palisáda–, atak jsem si kní postahoval pár informací.

Potřeboval jsem se odsud dostat co možná nejrychleji avčas dopravit paměťové klipy doktorce Mensahové.

Nejbezpečnější způsob, jak všechny ty klipy doktorce Mensahové předat, bude osobně, atak to taky udělám. Nevěděl jsem jen, jestli ji chci doopravdy vidět, popřípadě jestli ona stojí oto, aby viděla mě.

Skupina Šerosvit obvinila doktorku Mensahovou ze špionáže.

Cože?

Zatraceně!