Copyright © 2023 by Todd Ritter

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Michael Havlen, 2023

Cover © Martin Kopecký, 2023

© DOBROVSKÝ s. r. o., 2023

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-3901-1 (ePub)

ISBN 978-80-277-3902-8 (mobi)

přeložil Michael Havlen

Obsah

NYNÍ

DŘÍVE

NYNÍ

DŘÍVE

NYNÍ

DŘÍVE

NYNÍ

DŘÍVE

NYNÍ

DŘÍVE

NYNÍ

POZDĚJI

Poděkování

Jezero je černější než rakev se zavřeným víkem.

Tak to říkávala Marnie, když jsme byly malé a snažila se mě vyděsit. Jistě, je to přehnané. Ale ne zas tolik. Voda v Greenově jezeře je tmavá, i když na ni svítí slunce.

Rakev s prasklým víkem.

Zvenčí je vidět do vody sotva na půl metru, než se zakalí. Pak potemní. Pak zčerná jako hrob. Ještě horší je, když se ponoříte pod hladinu a mihotavé světlo shora ostře kontrastuje s černou hlubinou pod vámi.

Když jsme se jako děti pohupovaly uprostřed jezera, Marnie mě často hecovala, abych se potopila až tam, kde není vidět, a dotkla se dna. Mockrát jsem se o to pokusila, ale nikdy se mi to nepovedlo. Ve tmě jsem vždycky ztratila orientaci, otočila se a plavala vzhůru, přestože jsem si myslela, že mířím dolů. Vynořila jsem se zadýchaná, zmatená a lehce zneklidněná rozdílem mezi vodou a nebem.

Na hladině panoval jasný den.

Hned pod ní číhala noc.

Na břehu Greenova jezera stálo pět domů, od starých a malebných až po nápadně moderní. V létě, kdy je stát Vermont v jednom květu a všechny domy jsou plné přátel, příbuzných a rekreantů, září jako majáky signalizující bezpečný přístav. Okny jsou vidět jasně osvětlené místnosti plné lidí, kteří jedí a pijí, smějí se a hádají, hrají hry a sdílejí tajemství.

Vše se změní mimo sezonu, kdy domy ztichnou, nejprve přes týden a pak i o víkendech. Ne že by se vyprázdnily. To ani zdaleka. Podzim láká lidi do Vermontu stejně jako léto. Ale nálada je jiná. Poklidná. Slavnostní. V polovině října už to vypadá, jako by temnota jezera zaplavila břeh, pronikla do samotných domů a ztlumila jejich záři.

Platí to především o domě přímo naproti.

Je postavený ze skla, oceli a kamene, v nichž se zračí chladná voda a šedivá podzimní obloha maskující vše, co se děje uvnitř. Když se svítí, můžete nahlédnout pod povrch, ale jen kousek. V tom se dům podobá jezeru. Ať se díváte sebelíp, něco hned pod hladinou zůstane vašim očím skryté.

Měla bych to vědět.

Já jsem se dívala.

NYNÍ

Hledím na policistku na druhé straně stolu a před sebou mám nedotčený hrnek kávy. Stoupající kouř dodává ženě mlhavý nádech tajemna. Ne že by v tomto ohledu potřebovala pomoc. Z Wilmy Ansonové vyzařuje klidná bezvýraznost, na níž se málokdy něco mění. Navzdory pozdní hodině zůstává nevzrušená, i když je zmáčená deštěm.

„Pozorovala jste dnes večer dům Royceových?“ zeptá se.

„Ano.“ Nemá smysl lhát.

„A viděla jste něco neobvyklého?“

„Myslíte neobvyklejšího než jindy?“ odpovím otázkou.

Wilma přikývne. „Chápete to správně.“

„Ne.“ Tentokrát je potřeba zalhat. Dneska večer jsem toho viděla hodně. Víc, než jsem chtěla. „Proč?“

Poryv větru chrstne na francouzské dveře vedoucí na verandu další spršku vody. Obě se na chvíli odmlčíme a pozorujeme kapky narážející do skla. Už teď je bouřka horší, než předpovídali v televizi – a to říkali, že bude silná. Koncová část hurikánu čtvrté kategorie se změnila v tropickou bouři, která se jako bumerang stočila z hloubi vnitrozemí zpět do severního Atlantiku.

Na polovinu října je to vzácný jev.

Na východě Vermontu ještě vzácnější. „Protože Tom Royce se možná ztratil,“ řekne Wilma.

Odtrhnu oči od zmáčených skel francouzských dveří a překvapeně se na ni podívám. Opětuje můj pohled, jako vždy nevzrušeně.

„Víte to jistě?“ zeptám se.

„Před chvílí jsem tam byla. Dům je odemčený. Jeho luxusní auto pořád stojí na příjezdové cestě. Zdá se, že uvnitř nic neschází. Kromě něj.“

Znovu se otočím k proskleným dveřím, jako bych mohla spatřit dům Royceových vyrůstající z protějšího břehu jezera. Rozeznávám však jen skučící temnotu a útržky vodní hladiny divoce bičované vichrem ve výbojích blesků.

„Myslíte, že utekl?“

„Peněženku i klíče má na kuchyňské lince,“ sdělí mi Wilma. „Bez peněz a auta se utíká těžko. Zvlášť v tomhle počasí. Takže mám pochyby.“

Neujde mi její formulace. Pochyby.

„Možná mu někdo pomáhal,“ nadnesu.

„Nebo ho někdo nechal zmizet. Nevíte o tom něco?“

Překvapením mi spadne čelist. „Myslíte, že v tom mám prsty?“

„Vloupala jste se jim do domu.“

„Vstoupila jsem dovnitř,“ ohradím se v naději, že tím ve Wilminých očích zmenším své provinění. „Ale to ještě neznamená, že vím, kde teď Tom je.“

Wilma zůstane zticha v naději, že řeknu víc a možná se usvědčím. Uplynou vteřiny. Je jich celá spousta. Odtikávají je pendlovky v obývacím pokoji. Zní to jako rytmický doprovod písně bouře. Wilma mu naslouchá a zdá se, že nikam nespěchá. Je obdivuhodně klidná. Mám podezření, že to souvisí s jejím jménem. Život plný vtípků o Flintstoneových člověka naučí nekonečné trpělivosti.

„Poslyšte,“ ozve se Wilma snad po třech minutách. „Vím, že máte strach o Katherine Royceovou. Vím, že ji chcete najít. Já taky. Ale už jsem vám říkala, že nemůžete jednat na vlastní pěst. Nechte mě dělat moji práci, Casey. Je to nejlepší možnost, jak Katherine dostat zpátky živou. Takže jestli víte, kde je její manžel, tak mi to prosím řekněte.“

„Nemám nejmenší tušení, kde by Tom Royce mohl být.“ Předkloním se, položím dlaně na stůl a snažím se v sobě najít stejnou skrytou energii, jaká čiší z Wilmy. „Jestli mi nevěříte, klidně to tady prohledejte.“

Wilma to zvažuje. Poprvé od chvíle, kdy jsme se posadily, mám pocit, že její myšlenky tikají stejně neúprosně jako staré pendlovky. „Věřím vám,“ řekne nakonec. „Zatím. Ale kdykoli si to můžu rozmyslet.“

Když se zvedne k odchodu, nespustím z ní oči. Stojím ve dveřích a nechám se skrápět provazy deště dopadajícími na verandu, zatímco Wilma odkluše k neoznačenému policejnímu autu a vklouzne za volant. Pak vycouvá z příjezdové cesty, projede louží, která tam před hodinou ještě nebyla, a rychle vyrazí pryč.

Zavřu vchodové dveře, setřesu ze sebe déšť a jdu do kuchyně, kde si naliju dvojitý bourbon. Nový vývoj událostí si žádá něco silnějšího než kávu.

Domem zacloumá další poryv větru. Okapy zavržou, světlo zabliká.

Koncová část hurikánu, kruci.

Se sklenkou bourbonu v ruce vykročím nahoru, do první ložnice vpravo.

Je přesně tak, jak jsem ho nechala.

Roztažený na lůžku.

Kotníky i zápěstí přivázané ke sloupkům postele.

V ústech provizorní roubík z ručníku.

Vytáhnu ručník, posadím se na stejnou postel na druhé straně pokoje a dlouze a pomalu se napiju bourbonu.

„Nemáme moc času,“ řeknu. „Teď mi hezky povíš, cos udělal Katherine.“

DŘÍVE

Zahlédnu to koutkem oka.

Zčeření hladiny.

Vlnky.

Sluneční svit.

Něco se vynoří zvody ahned zase zapluje zpátky.

Sleduju jezero jakoby sodstupem, což se stává, když jste něco viděli už tisíckrát. Díváte se, ale ne doopravdy. Vidíte všechno, ale nic nevnímáte.

Možná to má na svědomí ibourbon.

Už piju třetí sklenku.

Možná čtvrtou.

Počítání panáků– další věc, kterou dělám nesoustředěně.

Ale pohyb ve vodě si získal mou plnou pozornost. Zvednu se zhoupacího křesla, postavím se na nohy, vratké po třech (nebo čtyřech) skleničkách, asleduju, jak se na skelné hladině jezera znovu čeří kruhy ozářené sluncem.

Přimhouřím oči. Alespoň na chvíli se snažím vymanit zalkoholového oparu azjistit, co to je. Je to marné. Něco se hýbe přímo uprostřed jezera, kam ze svého místa pořádně nevidím.

Zamířím zverandy do domu aodšourám se do stísněné předsíně hned za vstupními dveřmi. Je tam věšák na kabáty pohřbený pod bundami apláštěnkami. Mezi nimi visí vkoženém pouzdře na odřeném řemínku dalekohled, na který už přes rok nikdo nesáhl.

Sdalekohledem vruce se vrátím na verandu, stoupnu si kzábradlí azadívám se na jezero. Znovu se objeví vlnky avjejich epicentru se zvody vynoří ruka.

Upustím dalekohled na zem.

Pomyslím si: Někdo se topí.

Pomyslím si: Musím ho zachránit.

Pomyslím si: Len.

Poslední myšlenka– na manžela ana to, jak se ve zdejší hluboké vodě utopil– mě vybudí kakci. Odstrčím se od zábradlí tak silně, až rozhoupu led ve skleničce sbourbonem položené vedle houpacího křesla. Za tichého cinkotu seběhnu po schodech zverandy azdolám několik metrů mechovité půdy mezi domem abřehem. Když skočím na dřevěné molo, otřese se avhoupání pokračuje ipři mém sprintu kmotorovému člunu kotvícímu na jeho konci. Odvážu člun, vklouznu do něj, popadnu pádlo aodstrčím se od mola.

Člun se stočí stranou audělá na hladině línou piruetu, pak ho ale ho pádlem srovnám do středu jezera aškubnutím ruky nastartuju přívěsný motor. Opět vteřin později vyrazí po hladině kmístu, kde jsem naposledy zaznamenala zčeřené kruhy, ale teď tam nic není.

Začínám doufat, že jsem zahlédla jen rybu vyskakující zvody. Nebo že se do ní ponořila potáplice. Nebo že jsem vlivem kombinace sluníčka, odrazu nebe vjezeře aněkolika bourbonů spatřila něco, co tam ve skutečnosti nebylo.

To všechno jsou jen zbožná přání.

Protože jak se loď blíží ke středu jezera, cosi ve vodě zahlédnu.

Lidské tělo.

Pohupuje se na hladině.

Nehýbá se.

Vypnu motor apřelezu do přední části člunu, abych měla lepší výhled. Nepoznám, jestli dotyčný leží na zádech, či na břiše, ani jestli je živý, nebo mrtvý. Vidím jen stíny natažených končetin ve vodě azměť vlasů plovoucích jako chaluhy. Vduchu si představím Lena právě vtéto poloze azakřičím ke břehu.

„Pomoc! Někdo se topí!“

Slova se odrazí od ohnivých stromů na obou stranách jezera, aniž by je někdo slyšel. Je polovina října aGreenovo jezero, kde nikdy nebývá přelidněno, je téměř opuštěné. Jediným stálým obyvatelem je Eli, aten bude až do večera pryč. Pokud je vokolí někdo jiný, nedává osobě vědět.

Jsem vtom sama.

Znovu se chopím pádla azačnu se posouvat kčlověku ve vodě. Uvědomím si, že je to žena. Má dlouhé vlasy. Jednodílné plavky odhalují opálená záda, dlouhé nohy avypracované paže. Vznáší se na hladině jako naplavené dříví alehce se pohupuje vbrázdě člunu.

Když sáhnu po kotvě připevněné kjednomu zvazáků na boku, na mysli mi vytane další Lenův obraz. Kotva není těžká, váží necelých deset kilo, ale ito stačí, aby udržela plavidlo na místě. Spustím ji do vody, ajak klesá ke dnu jezera, lano tiše sviští obok člunu.

Pak se natáhnu pro záchrannou vestu uloženou pod jedním ze sedadel, dopotácím se kboku askočím do vody za kotvou. Do jezera dopadnu našikmo, žádný ladný ponor. Ve studené vodě rázem vystřízlivím, jako bych dostala facku. Se zbystřenými smysly apálením po celém těle si strčím záchrannou vestu pod levou paži apravou dělám tempa kženě.

Jsem dobrá plavkyně, byť trochu opilá. UGreenova jezera jsem vyrostla amnoho letních dnů jsem trávila spíš ve vodě než na souši. Apřestože jsem se do jezera neponořila už čtrnáct měsíců, voda mi připadá důvěrně známá jako vlastní postel. Iza nejteplejších dnů osvěžující akřišťálově čistá, než za okamžik převládne tma.

Cachtám se kbezvládné ženě apátrám po známkách života.

Nic však nevidím.

Žádné záškuby rukou, kopání nohou ani pootočení hlavy.

Plavu kní ahlavou se mi rozléhá jediná myšlenka. Částečně prosba, částečně modlitba.

Prosím, nebuď mrtvá. Prosím, prosím, buď živá.

Když jí však navléknu kolem krku záchrannou vestu aotočím ji, příliš živě nevypadá. Svestou na hrudi ahlavou obrácenou knebi připomíná mrtvolu. Zavřené oči. Modré rty. Ledová kůže. Sepnu popruhy vdolní části vesty, utáhnu je apoložím jí ruku na prsa.

Po tlukotu srdce ani památky.

Do prdele.

Chce se mi znovu křičet opomoc, ale jsem tak zadýchaná, že ze sebe nevypravím ani hlásku. Idobří plavci mají svůj limit ajá jsem ho dosáhla. Vyčerpání mě táhne ke dnu jako vodní proud avím, že jestli budu ještě chvíli šlapat vodu adržet se možná/pravděpodobně mrtvé ženy, mohla bych dopadnout stejně jako ona.

Jednou rukou ji obejmu kolem pasu adruhou začnu pádlovat zpátky ke člunu. Netuším ale, co budu dělat, až kněmu doplavu. Asi se držet boku. Pevně se držet, svírat pravděpodobně/určitě mrtvou ženu adoufat, že seberu dost sil na to, abych mohla znovu zakřičet zplných plic.

Aže mě tentokrát někdo uslyší. Teď mi ale jde hlavně oto, abych se zpátky ke člunu vůbec dostala. Nenapadlo mě vzít záchrannou vestu ipro sebe. Moje tempa jsou čím dál tím pomalejší, buší mi srdce apřestávám cítit nohy, ikdyž si myslím, že pořád ještě kopou. Voda je studená ajá jsem unavená. Tak strašlivě, nesnesitelně vyčerpaná, až mi bleskne hlavou, že si vezmu záchrannou vestu od té ženy anechám ji klesnout do hlubin.

Oslovo se hlásí pud sebezáchovy.

Nemůžu ji zachránit, aniž bych nejdřív zachránila sama sebe, ají už možná není pomoci. Ale pak si znovu vzpomenu na Lena, který je už víc než rok po smrti ajeho bezvládné tělo se našlo na břehu tohoto jezera. Nemůžu dopustit, aby se té ženě stalo totéž. Atak dál plavu jednou rukou, kopu otupělýma nohama atáhnu něco, očem jsem si teď už jistá, že je mrtvola. Pokračuju vtom, dokud se člun nepřiblíží na tři metry.

Pak na dva apůl.

Dva.

Ženské tělo vedle mě sebou náhle škubne. Nečekaně silně. Tentokrát překvapeně ucuknu rukou aopravdu ji pustím.

Žena otevře oči.

Hlasitě se rozkašle, jako by se dávila, anemůže se zastavit. Zúst jí vytryskne proud vody astéká jí po bradě, zatímco zlevé nosní dírky jí na tvář vylétnou nudle. Všechno si otře adívá se na mě, zmatená, udýchaná avyděšená.

„Co se stalo?“

„Nelekněte se,“ řeknu avzpomenu si na její modré rty, ledovou kůži anaprostou, zneklidňující nehybnost. „Ale myslím, že jste se málem utopila.“

Ani jedna znás už nepromluví, dokud se neocitneme vbezpečí člunu. Když jsem se sápala, drápala ašplhala po boku anakonec sebou plácla na podlážku plavidla jako čerstvě ulovená ryba, na slova nebyl čas. Ještě těžší bylo dostat na palubu ženu, zníž blízkost smrti vysála veškerou energii. Musela jsem ji pracně tahat azvedat, akdyž jsem jí nakonec pomohla do člunu, byla jsem tak vyřízená, že jsem se nemohla ani hnout, natož mluvit.

Ale teď, po několika minutách těžkého oddychování, jsme se konečně vyškrábaly do sedadel. Hledíme na sebe, otřesené zděsivého zážitku ašťastné, že si můžeme chvilku odpočinout avzpamatovat se.

„Říkala jste, že jsem se málem utopila,“ začne žena.

Je zabalená do kostkované deky, kterou jsem našla uloženou pod jedním ze sedadel, avypadá jako kotě vytažené zkanálu. Potlučené, zranitelné avděčné.

„Ano,“ odpovím avyždímám si vodu zflanelové košile. Jelikož je na palubě jen jedna deka, zůstávám promočená azmrzlá. Nevadí mi to. Nejsem to já, kdo potřeboval zachránit.

„Co znamená málem?“

„Upřímně? Myslela jsem si, že jste mrtvá.“

Žena se pod dekou zachvěje. „Panebože.“

„Ale spletla jsem se,“ dodám na uklidněnou. „Evidentně. Probrala jste se sama. Já jsem nic neudělala.“

Žena se na sedadle pohne ajá vhloubi deky zahlédnu kousek světlých plavek. Tyrkysových. Jako by byla někde vtropech, ane vpodzimním Vermontu. Napadne mě, jak se tu vůbec ocitla. Kdyby mi řekla, že ji ke Greenovu jezeru přenesli mimozemšťané zbílé písečné pláže na Seychelách, možná bych tomu iuvěřila.

„Ale kdybyste si mě nevšimla, určitě bych zemřela,“ řekne. „Takže vám děkuju za záchranu. Měla jsem to říct dřív. Nejlíp hned.“

Odpovím skromným pokrčením ramen. „Neurazila jsem se.“

Žena se zasměje aožije. Po bezvládném těle, které jsem našla plavat ve vodě, není ani památky. Do tváře se jí vrátila barva– broskvový ruměnec podtrhuje vysoké lícní kosti, plné rty aobočí zvýrazněné tužkou. Má vykulené oči anos trochu nakřivo, což je uprostřed vší té dokonalosti půvabný detail. Je nádherná, přestože se choulí pod dekou akape zní voda.

Přistihne mě, jak na ni zírám, ařekne: „Mimochodem, já jsem Katherine.“

Teprve tehdy si uvědomím, že ji znám. Ne osobně. Pokud si vzpomínám, nikdy jsme se neviděly. Ale stejně ji poznávám.

Katherine Royceová.

Bývalá supermodelka.

Nyní filantropka.

Aspolu smanželem majitelka domu na druhém břehu jezera. Při mé poslední návštěvě byl prázdný ana prodej za více než pět milionů dolarů. Když se pak vzimě prodal, dostal se na titulní stránky novin– nejen kvůli tomu, kdo dům koupil, ale ipro svou polohu.

Greenovo jezero.

Vermontské útočiště milované muzikálové ikony Lolly Fletcherové.

Ataké místo, kde tragicky utonul manžel problémové herečky Casey Fletcherové.

Tato přízviska se vsouvislosti se mnou amou matkou neobjevila poprvé. Používala se tak často, jako by to byla naše křestní jména. Milovaná Lolly Fletcherová aProblémová Casey Fletcherová. Nerozlučná dvojice matky adcery.

„Ahoj, já jsem Casey,“ představím se.

„Já vím,“ odtuší Katherine. „Když jsme včera večer sTomem– to je můj manžel– přijeli, chtěli jsme se uvás zastavit apozdravit vás. Oba jsme tvoji velcí fanoušci.“

„Jak jste věděli, že tady jsem?“

„Svítilo se uvás,“ vysvětlí mi Katherine aukáže na dům ujezera, který naší rodině patří už po několik generací.

Není uGreenova jezera největší– tato čest připadá Katherinině novému domu–, ale je nejstarší. Postavil ho můj prapradědeček vroce 1878 ajeho následovníci ho každých zhruba padesát let renovovali arozšiřovali. Od jezera dům vypadá krásně. Tyčí se do výšky za kamennou zdí kousek od vody apůsobí téměř jako parodie novoanglické malebnosti. Dvě dokonale bílá patra se štíty, dřevěnými mřížkami apřeplácanou výzdobou. Polovina domu se táhne tak blízko ubřehu, že veranda vpodstatě visí nad hladinou jezera.

Právě tam jsem dnes odpoledne seděla, když jsem poprvé spatřila Katherine, jak se plácá ve vodě.

Aseděla jsem tam ivčera večer, příliš opilá na to, abych si všimla příjezdu slavného páru, jemuž teď patřil dům na druhé straně jezera.

Druhá polovina našeho rodinného domu se táhne asi deset metrů dozadu, čímž vzniká malé nádvoří. Vposledním patře vysoko nad ním se nachází hlavní ložnice sřadou oken, jež poskytují neskutečný výhled. Teď uprostřed odpoledne jsou okna ve stínu vzrostlých borovic. Večer však světlo zložnice musí zářit do dálky jasně jako maják.

„Celé léto byla vdomě tma,“ řekne Katherine. „Když jsme si sTomem včera večer všimli světla, předpokládali jsme, že to asi budeš ty.“

Taktně se nezmíní, proč se smanželem domnívali, že jsem to já, ane třeba moje matka.

Vím, že znají můj příběh.

Všichni ho znají.

Jediná narážka Katherine na mé nedávné potíže je laskavá astarostlivá. „Mimochodem, jak se ti daří? Procházíš náročným obdobím. Musí být těžké se stím vším vyrovnat.“

Předkloní se adotkne se mého kolena– od někoho, koho znám sotva chvíli, je to překvapivě důvěrný projev, ikdyž vezmu vúvahu, že jsem jí nejspíš zachránila život.

„Mám se skvěle,“ odpovím, protože kdybych přiznala pravdu, musela bych otom všem mluvit, jak to formulovala Katherine.

Na to ještě nejsem připravená, přestože už uplynul více než rok. Jedna část mého já si myslí, že nebudu připravená nikdy.

„To je super,“ řekne Katherine ajejí úsměv je zářivý jako sluneční paprsek. „Ajá husa jsem ti to všechno málem zkazila autopila se.“

„Jestli tě to uklidní, uvedla ses grandiózně, klobouk dolů.“

Zasměje se. Díkybohu. Někteří označují můj humor za suchý, jiní za krutý. Já sama bych řekla, že mu musíte přijít na chuť– asi tak jako olivě na dně sklenky martini. Buď vám sedne, nebo ne.

Zdá se, že Katherine sním nemá problém. Súsměvem na tváři řekne: „Vůbec nevím, jak se to mohlo stát. Jsem výborná plavkyně. Vím, že to tak teď nevypadá, ale je to pravda, přísahám. Voda byla asi studenější, než jsem si myslela, achytly mě křeče.“

„Je půlka října. Jezero je vtuhle roční dobu jako led.“

„Já plavání vzimě miluju. Na Nový rok se pravidelně účastním Ponoru ledních medvědů.“

Pokývám hlavou. Ani mě to nepřekvapuje.

„Je to dobročinná akce,“ vysvětlí mi Katherine.

Znovu přikývnu. Jak jinak.

Zřejmě jsem protáhla obličej, protože Katherine hned dodá: „Omlouvám se. Asi to znělo jako vytahování.“

„Tak trochu,“ připustím.

„Uf, to jsem nechtěla. Občas se mi to stává. Je to vlastně opak falešné skromnosti. Měl by existovat výraz ipro to, když se člověk nechtěně dělá lepším, než je.“

„Falešná neskromnost?“ navrhnu.

„To zní dobře,“ zavrká Katherine. „To jsem celá já, Casey. Nenapravitelná falešná neskromnice.“

Instinkt mi velí nemít Katherine Royceovou ráda. Je to typ ženy, která existuje snad jen proto, abychom se my ostatní cítili méněcenní. Přesto je mi sympatická. Možná je to zvláštní situací, vníž se nacházíme– zachráněná azachránkyně spolu za krásného podzimního odpoledne sedí vloďce. Má to vsobě fantaskní atmosféru Malé mořské víly. Jsem jako princ okouzlený sirénou, kterou právě vytáhl zmoře.

Nezdá se, že by na Katherine bylo něco falešného. Ano, je krásná, ale přirozeným způsobem. Spíš holka odvedle než vyložená sexbomba. Betty iVeronica se sebepodceňujícím úsměvem. Ten se jí hodil vdobách, kdy se živila modelingem. Ve světě, kde je normou nafoukaný výraz, Katherine vyčnívala.

Poprvé jsem si jí všimla před sedmi lety, když jsem hrála vdivadle na 46.ulici hru zBroadwaye. Hned oulici dál, vsrdci Times Square, byl obří billboard sKatherine ve svatební róbě. Navzdory šatům, květinám azářivé pleti nevypadala jako červenající se nevěsta. Byla na útěku– skopla si znohou boty na podpatku asprintovala smaragdově zelenou trávou, zatímco zhrzený snoubenec aohromení svatebčané ji bezmocně sledovali zpovzdálí.

Nevěděla jsem, jestli jde oreklamu na parfém, svatební šaty nebo vodku. Aani mě to nezajímalo. Vždycky když jsem ten billboard zahlédla, upoutal mě výraz ženina obličeje. Se širokým úsměvem apřimhouřenýma očima vypadala šťastně, svobodně itrochu překvapeně. Čišela zní radost, že jediným rázným gestem změnila celý svůj život.

Tomu pohledu jsem rozuměla.

Apořád rozumím.

Až když tu hru přestali uvádět ajá se sfotkou té ženy dál všude setkávala, přiřadila jsem si kjejí tváři ijméno.

Katherine Danielsová.

Vmagazínech jí říkali Katie. Návrháři, kteří zní udělali svou múzu, jí říkali Kat. Procházela se po přehlídkových molech pro Yvese Saint Laurenta, dováděla na pláži pro Calvina Kleina apřevalovala se po hedvábných přikrývkách pro Victoria’sSecret.

Pak si vzala Thomase Royce, zakladatele agenerálního ředitele společnosti provozující sociální sítě, asmodelingem skončila. Vzpomínám si, jak jsem viděla jejich svatební fotku včasopise People abyla jsem zní překvapená. Čekala jsem, že Katherine bude vypadat tak jako na tom billboardu. Ztělesněná svoboda. Místo toho byla sevřená všatech od Very Wang, držela manžela za ruku aměla tak upjatý úsměv, že jsem ji skoro nepoznala.

Ateď je tady vmém člunu, nenuceně se kření ajá cítím zvláštní úlevu, že ta žena zbillboardu se úplně nevytratila.

„Můžu ti položit jednu velice osobní avšetečnou otázku?“ zeptám se.

„Právě jsi mi zachránila život,“ řekne Katherine. „Byla bych pěkná mrcha, kdybych to odmítla, nemyslíš?“

„Jde mi otvou kariéru modelky.“

Katherine mě zarazí zdvižením ruky. „Chceš vědět, proč jsem stím sekla.“

„Tak nějak,“ přiznám sprovinilým pokrčením ramen. Stydím se, že je to tak zjevné anavíc otřepané. Mohla jsem se jí zeptat na tisíc jiných věcí, ale místo toho jsem položila otázku, kterou určitě dostává každý den.

„Když to řeknu obecně, není to tak atraktivní, jak se na první pohled zdá. Člověk tím tráví nekonečné hodiny amusí se mučit dietou. Představ si, že bys celý rok nesměla sníst ani kousek chleba.“

„To bych asi nedokázala,“ připustím.

„Už jen to byl dostatečný důvod, abych skončila,“ pokračuje Katherine. „Aněkdy to taky lidem tvrdím. Podívám se jim do očí ařeknu: ‚Praštila jsem stím, protože jsem chtěla jíst pizzu.‘ Ale upřímně řečeno, nejhorší bylo, že všem šlo jen omůj vzhled. Všechno to věčné vylepšování aobjektivizace. Nikoho nezajímalo, co říkám. Co si myslím. Co cítím. Brzy mě to začalo unavovat. Nechápej mě špatně, peníze byly skvělé. Senzační. Ašaty byly úžasné. Nádherné. Jako umělecká díla. Ale nepřipadalo mi to správné. Lidé ve světě trpí. Děti hladoví. Ženy jsou obětí diskriminace. Ajá se procházela po molu všatech, které stály víc, než kolik většina rodin vydělá za rok. Byl to děs.“

„To mi dost připomíná herectví.“ Odmlčím se. „Člověk ze sebe dělá šaška.“

Katherine se pohrdlivě zasměje ajá si vtu chvíli řeknu, že je mi vážně sympatická. Máme spolu hodně společného. Obě jsme slavné zdůvodů, které nám nejsou úplně příjemné. Máme směšná privilegia, ale dost rozumu na to, abychom si to uvědomovaly. Toužíme být vnímané jako něco víc, než co si do nás lidé promítají.

„Ale to je dlouhá historie,“ dodá. „Vyprávím ji jen lidem, kteří mě vytáhnou zvody.“

„Ajak zní zkrácená verze?“

Katherine odvrátí pohled apodívá se na druhou stranu jezera, kde se tyčí její dům. „Tom chtěl, abych toho nechala.“

Po tváři se jí mihne temný výraz. Jen krátce– jako stín mraku na vodě. Očekávám, že řekne něco víc osvém manželovi aotom, proč vznesl takový požadavek. Katherine místo toho otevře ústa arozkašle se.

Silně.

Mnohem silněji než předtím. Vydává hluboké drásavé zvuky, jež se hlasitě odrážejí od hladiny. Deka jí sklouzne ze zad. Katherine se obejme apočká, až záchvat kašle pomine. Když se tak stane, zatváří se vyděšeně. Po tváři se jí přežene další mrak, jako by neměla tušení, co se stalo. Stín však vzápětí zmizí aKatherine vykouzlí uklidňující úsměv.

„Tak tohle se na dámu moc neslušelo,“ řekne.

„Jsi vpořádku?“

„Snad jo.“ Katherine si roztřesenýma rukama znovu přetáhne deku přes ramena pokrytá husí kůží. „Ale asi už je čas jet domů.“

„Jistě,“ řeknu. „Musíš být zmrzlá.“

Já tedy rozhodně jsem. Adrenalin zmého předchozího záchvatu hrdinství už vyprchal adává se do mě strašná zima. Při vytahování kotvy ze dna jezera nedokážu zastavit třes. Celé patnáctimetrové lano je nasáklé vodou. Když skotvou skončím, mám tak zesláblé ruce, že musím několikrát škubnout, než motor konečně naskočí.

Vyrazím se člunem ke Katherinině domu. Na rozdíl od všech ostatních vokolí jezera vyrostl později než vsedmdesátých letech. Dříve tam stával naprosto přijatelný bungalov ze třicátých let obklopený vysokými borovicemi.

Před dvaceti lety bungalov zbourali. Borovice vykáceli.

Na jejich místě teď stojí hranaté monstrum, které trčí ze země jako kus skály. Strana přivrácená kjezeru je téměř celá prosklená, od širokého, rozložitého přízemí až po špičku střechy. Přes den to vypadá působivě, byť trochu nudně. Asi jako výkladní skříň obchodu, kde není nic vystavené.

Ale večer, když jsou všechny místnosti osvětlené, to připomíná domeček pro panenky. Všechny místnosti jsou jako na dlani. Zářivá kuchyň. Nablýskaná jídelna. Široký obývací pokoj, který se táhne po celé délce kamenné terasy vedoucí až kbřehu jezera.

Uvnitř jsem byla jen jednou, když nás sLenem předchozí majitelé pozvali na večeři. Divný pocit sedět za vším tím sklem. Jako vzorek vPetriho misce.

Ne že by se kolem nacházelo příliš zvědavých očí. Greenovo jezero je dost malé. Na délku měří necelé dva kilometry, na šířku místy jen čtyři sta metrů aleží osamoceně vhustém lese na východě státu Vermont. Vzniklo na konci doby ledové jako pozůstatek po ledovci, který si razil cestu zdejší krajinou. Led roztál avyhloubil vzemi koryto, vněmž se zachytila voda. Takže se vlastně jedná ojakousi louži. Velkou, hlubokou ana pohled celkem hezkou, ale pořád louži.

Leží vústraní, což je hlavní lákadlo. Voda je přístupná pouze zjednohozněkolika privátních přístavišť. Ujezera je jen pět domů, mají všakrozlehlé pozemky, atak pro další výstavbu nezbývá místo. Severní konec jezera lemuje chráněný les. Na jižním konci je strmý skalnatý sráz. Uprostřed stojí domy, dva na jedné straně, tři na druhé.

Aprávě na protější straně bydlí Katherine. Její vysoký aimpozantní dům se tyčí mezi dvěma staršími, skromnějšími stavbami. Nalevo, asi sto metrů po břehu, jsou Fitzgeraldovi. On pracuje vbankovnictví. Ona dělá do starožitností. Na svou nádhernou chalupu přijíždějí poslední květnový víkend azůstávají do začátku září, po zbytek roku je prázdná.

Vpravo od Royceových se nachází zchátralý příbytek Eliho Williamse, který byl vosmdesátých letech známým spisovatelem, teď už však příliš známý není. Jeho dům připomíná alpskou chatu– tři patra hrubě opracovaného dřeva smalými balkony ačervenými okenicemi. Stejně jako naše rodina iEli smanželkou dřív trávili uGreenova jezera léto. Po její smrti Eli prodal nemovitost vNew Jersey apřestěhoval se sem natrvalo. Jako jediný stálý obyvatel jezera teď dohlíží na zbylé domy, když jsou ostatní pryč.

VKatherinině domě se nesvítí, takže jeho skleněná stěna působí jako zrcadlo, vněmž se zračí jezero. Zahlédnu zkreslený obraz nás dvou ve člunu. Naše postavy se vlní, jako bychom my samy byly zvody.

Když dorazíme kpřístavnímu molu, Katherine se předkloní auchopí mé studené ruce. „Ještě jednou děkuju. Opravdu jsi mi zachránila život.“

„To nestojí za řeč,“ odpovím. „Co bych to byla za člověka, kdybych nepomohla supermodelce vnouzi.“

„Bývalé supermodelce.“ Znovu zakašle. Zní to jako ostré štěknutí.

„Zvládneš to?“ zeptám se jí. „Nepotřebuješ třeba odvézt kdoktorovi?“

„To je vpohodě. Tom se brzy vrátí. Do té doby si asi dám teplou sprchu apořádně si zdřímnu.“

Vstoupí na molo auvědomí si, že má pořád přes ramena moji deku. „Bože, úplně jsem na ni zapomněla.“

„Zatím si ji nech,“ řeknu. „Potřebuješ ji víc než já.“

Katherine děkovně kývne avydá se kdomu. Ačkoli to zřejmě není záměr, nese se jako na módní přehlídce. Její kroky jsou dlouhé, ladné aelegantní. Svět modelingu ji možná unavil, čemuž se nelze divit, ale má úžasné pohybové nadání. Pluje lehce jako duch.

Když dojde kdomu, otočí se ke mně azamává levou rukou.

Teprve tehdy si všimnu něčeho zvláštního.

Katherine se několikrát zmínila omanželovi, nemá však snubní prsten.

Když se vrátím domů, uslyším telefon. Jeho zlostné ptačí cvrlikání mě provází po schodech ke vstupním dveřím. Jsem zmáčená, unavená azmrzlá na kost, atak se mi ho nechce zvedat. Jenže pak si všimnu, kdo volá.

Marnie.

Báječná, jízlivá ana svůj věk neskutečně trpělivá Marnie.

Jediná osoba, která mě ještě nemá plné zuby, což bude asi tím, že je to moje sestřenice. Anejlepší kamarádka. Ataky manažerka, ikdyž dneska je jednoznačně vrežimu kamarádky.

„Nevolám ti pracovně,“ oznámí mi, když to zvednu.

„To jsem předpokládala,“ řeknu, protože vím, že žádná práce není na obzoru. Alespoň zatím. Možná už nikdy.

„Jen jsem chtěla vědět, jak se má stará bažina.“

„Myslíš mě, nebo jezero?“

„Obojí.“

Marnie předstírá, že má ke Greenovujezeru nejednoznačný vztah, ale já vím, že ho ve skutečnosti miluje. Když jsme byly malé, trávily jsme tu spolu každé léto. Koupaly jsme se, jezdily na kánoích avnoci jsme nespaly, protože Marnie vyprávěla děsivé historky. „Víš, že vjezeře straší?“ začínala pokaždé. Choulila se ve spodní části postele vnašem společném pokojíku abosými chodidly opálených nohou se opírala ozkosený strop.

„Je zvláštní vrátit se zpátky,“ řeknu, když padnu do houpacího křesla. „Je mi smutno.“

„Přirozeně.“

„Připadám si osaměle.“

Tohle místo je pro jednoho příliš velké. Původně šlo omalý domek uodlehlého jezera. Postupem let se však rozrůstal, až se změnil vplnohodnotnýrodinný dům. Ateď, když jsem zůstala sama, je tu hrozně prázdno. Včera vnoci jsem až do dvou nemohla usnout, atak jsem se vydala od pokoje kpokoji avšechen ten neobydlený prostor mě znervózňoval.

Druhé patro. Spací část. Celkem pět ložnic, od té největší svlastní koupelnou až po dvoulůžkový pokojík se šikmým stropem, kde jsme sMarnie vdětství spaly.

První patro. Hlavní obytný prostor. Labyrint útulných, vzájemně propojených pokojů. Obývák svelkým kamenným krbem ačtecím koutkem vystlaným polštáři pod schodištěm. Odpočívárna sprokletou losí hlavou na stěně, která mě jako malou děsila azůstalo mi to dodnes. Nachází se tam jediná televize vdomě, aproto se na televizi při pobytu tady moc nedívám. Vždycky mám pocit, že los sleduje každý můj pohyb.

Vedle odpočívárny je knihovna, krásné, ale přitom dost opomíjené místo, protože zoken jsou vidět jen stromy, ane samotné jezero. Za ní se táhne dlouhá řada nezbytných místností: prádelna, toaleta, kuchyň, jídelna.

To vše jako stuha na vánočním dárku obepíná veranda. Vpředu proutěné židle, vzadu dřevěné houpací křeslo.

Přízemí. Suterén svýchodem ven. Jediné místo, kam odmítám jít.

Více než kterákoli jiná část domu mě nutí myslet na Lena.

„Je normální cítit se osaměle,“ ubezpečí mě Marnie. „Na to si zvykneš. Je ujezera ještě někdo kromě Eliho?“

„Avíš, že jo? Katherine Royceová.“

„Ta modelka?“

„Bývalá modelka,“ řeknu při vzpomínce na to, co mi Katherine řekla, když vystupovala ze člunu. „Koupili smanželem dům na druhé straně jezera.“

„Dovolená shvězdami uGreenova jezera ve Vermontu!“ zahlaholí Marnie tónem prodejkyně zteleshoppingu. „Byla namyšlená? Všechny modelky na mě působí namyšleně.“

„Naopak byla strašně milá. Ikdyž to možná bude tím, že jsem ji zachránila před utopením.“

„Fakt?“

„Fakt.“

„Kdyby utoho byli paparazzi,“ prohodí Marnie, „tvoje kariérní vyhlídky by teď vypadaly úplně jinak.“

„Myslela jsem, že kvůli práci nevoláš.“

„Taky že ne,“ trvá na svém. „Jen jsem ti chtěla říct, aby ses opatrovala. Pracovní záležitosti vyřešíme, až dostaneš povolení odjet.“

Povzdechnu si. „Ato je na mojí matce. Což znamená, že odsud neodjedu nikdy. Jsem odsouzená na doživotí.“

„Promluvím stetou Lolly, jestli by tě nepropustila na podmínku. Zatím ti může dělat společnost tvoje nová kámoška modelka. Seznámila ses isjejím manželem?“

„Ještě jsem neměla to potěšení.“

„Slyšela jsem, že je zvláštní,“ řekne Marnie.

„Jak zvláštní?“

Odmlčí se avolí správné slovo. „Zarputilý.“

„Asi tak, jako když Tom Cruise skákal po gauči? Nebo když visel zletadla?“

„Gauč,“ odpoví Marnie. „Ne, letadlo. Aje vtom rozdíl?“

„Vlastně ani ne.“

„Tom Royce je spíš ten, kdo pořádá porady iběhem cvičení vposilovně anikdy nepřestává pracovat. Ty jeho aplikaci asi nepoužíváš, viď?“

„Ne.“

Vyhýbám se všem sociálním sítím, které jsou vpodstatě jen nebezpečnými skládkami odpadu srůznou mírou toxicity. Mám dost svých vlastních problémů. Nepotřebuju se ještě nervovat tím, že mi budou úplně cizí lidé na twitteru říkat, jak moc mě nesnášejí. Taky nevím, jestli bych se vždycky dokázala chovat slušně. Radši ani nemyslet, jaké hlouposti bych psala, kdybych vsobě měla šest panáků. Nejlepší je držet se dál.

Produkt Toma Royce je vpodstatě kombinací LinkedInu aFacebooku. Jmenuje se Mixer. Umožňuje obchodníkům navzájem sdílet své oblíbené bary, restaurace, golfová hřiště amísta na dovolenou. Jeho heslo zní: „Práce azábava jdou dohromady.“

Vmém oboru ne. Bůh ví, že jsem to zkoušela.

„Fajn,“ řekne Marnie. „Asi by se ti nelíbila.“

„Vážně? Myslela jsem, že jde sdobou.“

Marnie sníží hlas ocelou oktávu. Tenhle její ustaraný tón jsem vposledním roce slyšela už mockrát. „Prosím tě, nedělej si legraci, Casey. Otomhle se nežertuje. Mám otebe starost. Ne jako tvoje manažerka, ale jako tvoje kamarádka apříbuzná. Nedokážu si ani představit, čím si teď procházíš, ale nemusíš na to být sama.“

„Snažím se,“ hlesnu apohlédnu na skleničku bourbonu, kterou jsem opustila kvůli záchraně Katherine. Mám nutkání se napít, ale vím, že kdybych to udělala, Marnie by to slyšela. „Potřebuju jen čas.“

„Tak si ho dopřej,“ řekne Marnie. „Finančně jsi vpohodě. Atohle šílenství se nakonec přežene. Pár týdnů se prostě věnuj sama sobě.“

„Dobře.“

„Akdybys něco potřebovala, zavolej mi. Kdykoliv.“

„Dobře,“ zopakuju.

Stejně jako poprvé to nemyslím vážně. Marnie nemůže udělat nic, co by změnilo situaci. Co jsem si sama navařila, musím si taky sníst.

Vtuhle chvíli na to však nemám chuť.

Dvě minuty po rozloučení sMarnie mám další hovor.

Matka mě jako každý den ve čtyři odpoledne kontroluje.

Nevolá mi na mobil, ale na stařičký telefon srotační číselnicí vodpočívárně. Ví totiž, že jeho otravné vyzvánění zvyšuje pravděpodobnost, že ho zvednu. Má pravdu. Během tří dnů od návratu kjezeru jsem se to neodbytné trylkování pokoušela ignorovat, ale nikdy jsem nevydržela déle než do pátého zazvonění.

Dnes to zvládnu do sedmého, pak vejdu dovnitř azvednu sluchátko. Kdybych to neudělala, bude volat tak dlouho, dokud nepodlehnu. „Chci jen vědět, jak se zabydluješ,“ začne máma úplně stejně jako včera. Ipředevčírem.

„Všechno je vpořádku,“ odpovím úplně stejně jako včera. Ipředevčírem.

„Aco dům?“

„Taky vpořádku. Řekla jsem přece, že všechno.“

Mé rýpnutí ponechá bez komentáře. Jestli je na světě někdo, koho můj sarkasmus nerozhodí, pak je to Lolly Fletcherová. Má vtom šestatřicet let praxe.

„Anepiješ tam?“ dostane se konečně kpravému důvodu svých každodenních telefonátů.

„Jasně že ne.“ Podívám se na hlavu losa, jenž na mě ze stěny upírá skelný pohled. Ikdyž je už skoro sto let po smrti, nemůžu se zbavit pocitu, že moji lež odsuzuje.

„Upřímně doufám, že je to pravda,“ řekne máma. „Jestli ano, ať ti to vydrží. Vopačném případě mi nezbude nic jiného než tě poslat někam, kde to bude mít větší efekt.“

Do léčebny.

Tohle má na mysli. Šoupnout mě do nějakého zařízení vMalibu, co má vnázvu slovo příslib, pokoj nebo naděje. Na podobných místech jsem už byla avůbec se mi tam nelíbilo. Proto se onich máma vždycky zmíní, když chce, abych se chovala slušně. Je to zastřená hrozba, kterou nikdy neřekne naplno.

„Víš, že to nechci,“ dodá. „Jen by ti to znovu udělalo špatnou reklamu ajá nesnesu pomyšlení, že by tě ti hnusní bulvární pisálci terorizovali ještě víc.“

To je jedna zmála věcí, na nichž se smatkou shodneme. Bulvární pisálci jsou fakt hnusní. Že by mě terorizovali, to je asi trochu přehnané, ale každopádně jsou otravní. Důvod, proč jsem na samotě uGreenova jezera, ane ve svém bytě vUpper West Side, je právě snaha uniknout před slídivými objektivy paparazzi. Nedali mi pokoj. Číhali na mě před domem. Plížili se za mnou do Central Parku. Hltali každý můj pohyb asnažili se mě přistihnout se skleničkou vruce. Nakonec už mi jejich pronásledování lezlo krkem natolik, že jsem se vydala do nejbližšího baru, posadila se na zahrádku sdvojitým koktejlem Old Fashioned aza hlasitého cvakání fotoaparátů ho do sebe obrátila. Druhý den ráno se dotyčná fotka objevila na první straně deníku New York Post.

„Casey na tahu,“ hlásal palcový titulek.

To odpoledne se umých dveří objevila matka se svým šoférem Ricardem vzávěsu.

„Myslím, že bys měla na měsíc odjet kjezeru, co říkáš?“

Přestože to formulovala jako otázku, neměla jsem do toho co mluvit. Její tón jasně sděloval, že pojedu, ať chci, nebo ne. Ricardo mě odveze aať mě ani nenapadne zastavit se cestou vobchodě salkoholem.

Atak jsem tady, na samotě ujezera. Máma přísahá, že je to pro moje dobro, ale já znám pravdu. Je to trest. Ačkoli jsem polovinu toho, co se stalo, nezavinila, za tu druhou jsem byla plně zodpovědná.

Před několika týdny mě oslovila jedna známá, která vydává memoáry slavných osobností, jestli nechci napsat paměti. „Pro většinu hvězd je to velmi očistná záležitost,“ tvrdila mi.

Souhlasila jsem, ale pod podmínkou, že své dílo nazvu Jak se stát potravou bulváru vsedmi snadných krocích. Myslela, že si dělám legraci, amožná ano, ale za tím názvem si pořád stojím. Věřím, že lidé by mi líp rozuměli, kdybych svůj život popsala jako návod na sestavení nábytku zIkey.

Krok číslo jedna je samozřejmě být jediným dítětem Milované Lolly Fletcherové, ikony Broadwaye, aGaretha Greena, poněkud ušlápnutého producenta.

Matka debutovala na Broadwayi vdevatenácti letech. Od té doby nepřetržitě pracuje. Většinou vdivadle, ale také ve filmu avtelevizi. Na YouTube je plno jejích vystoupení vShow Lawrence Welka, Show Mika Douglase nebo vkvízu celebrit Match Game aktomu několik desítek záznamů zpředávání cen. Je drobná, ina podpatcích měří sotva sto padesát centimetrů. Místo úsměvu celá září. Oslnivý třpyt začíná uplných rtů, stoupá koříškovým očím aodsud se odráží do publika, které je doslova očarované gloriolou jejího talentu.

Atalent mé matce rozhodně nechybí. Nenechte se zmýlit. Byla– apořád je– hvězdou ze staré školy. Ve svých nejlepších letech dokázala Lolly Fletcherová tančit, hrát isršet vtipem líp než všichni ostatní. Ajako zpěvačka měla silný hlas, který utak drobné ženy zněl až děsivě.

Ale prozradím vám oní malé tajemství: pod tím pozlátkem se vjejí subtilní postavě ukrývá ocelová páteř. Lolly Fletcherová vyrůstala vchudých poměrech hornického města vPensylvánii auž vútlém věku se rozhodla, že bude slavná aže toho dosáhne díky svému hlasu. Tvrdě na sobě pracovala, uklízela ve studiu výměnou za hodiny tance, po škole měla tři zaměstnání, aby si mohla zaplatit učitele zpěvu, acelé hodiny cvičila. Vrozhovorech matka tvrdí, že nikdy vživotě nekouřila ani nepila alkohol, ajá tomu věřím. Jejímu úspěchu nestálo nic vcestě.

Akdyž se dostala na vrchol, dřela jako kůň, aby se tam udržela. Lolly Fletcherová nevynechala žádné představení. Neoficiální heslo vnaší domácnosti znělo: „Když už něco děláš, dělej to naplno.“

Matka pořád dělá všechno naplno, každý den.

Její první dvě představení připravili bratři Greenové, jedna znejlepších producentských dvojic své doby. Stuart Greene měl na starosti propagaci avšude ho bylo plno. Gareth Greene byl pobledlý, rozvážný cifršpión. Oba se do mladé Lolly okamžitě zakoukali avětšina lidí si myslela, že si vybere toho od reklamy. Lolla si však zvolila účetního, který byl odvacet let starší než ona.

Omnoho let později se Stuart oženil se sboristkou aměl sní Marnie.

Tři roky nato jsem se narodila já.

Byla jsem pozdní dítě. Matce bylo už jedenačtyřicet, což ve mně vždycky vyvolávalo podezření, že pro ni moje narození bylo vítaným rozptýlením. Něčím, co ji zaměstnalo vhluchém období kariéry, kdy už byla příliš stará na to, aby hrála Lízu Doolittlovou nebo Marii von Trappovou, ale do paní Lovettové amatky Rose jí ještě pár let scházelo.

To nás přivádí ke druhému kroku: vzpouře.

Kouřila jsem.

Šňupala.

Apak se stal zázrak. Můj stav se zlepšil.

Tam se udál třetí krok– další zázrak.

Dostala jsem se kherectví.

Amusím říct, že jsem docela dobrá.

„Celé léto?“

Cé.

Domov.

Lena.