POŘÁDNÝ

TERNO

Copyright © 2017 by Lauren Blakely

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Alžběta Vargová, 2023

Cover © Daniel Pocar, 2023

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2023

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-3609-6 (mobi)

ISBN 978-80-277-3610-2 (pdf)

Lauren Blakely

POŘÁDNÝ

TERNO

přeložila Alžběta Vargová

Obsah

O MNĚ

PROLOG

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4

KAPITOLA 5

KAPITOLA 6

KAPITOLA 7

KAPITOLA 8

KAPITOLA 9

KAPITOLA 10

KAPITOLA 11

KAPITOLA 12

KAPITOLA 13

KAPITOLA 14

KAPITOLA 15

KAPITOLA 16

KAPITOLA 17

KAPITOLA 18

KAPITOLA 19

KAPITOLA 20

KAPITOLA 21

KAPITOLA 22

KAPITOLA 23

KAPITOLA 24

KAPITOLA 25

KAPITOLA 26

KAPITOLA 27

KAPITOLA 28

KAPITOLA 29

KAPITOLA 30

KAPITOLA 31

KAPITOLA 32

KAPITOLA 33

KAPITOLA 34

KAPITOLA 35

KAPITOLA 36

KAPITOLA 37

EPILOG

DALŠÍ EPILOG

Poděkování

Tuto knihu věnuji doktoru Khashimu.

Díky za vaši laserovou přesnost a všechen čas,

který jste mi věnoval!

O MNĚ

Bylo mi řečeno, že jsem nemálo obdařenej.

A nemyslím jen tím v kalhotách. Mám taky výkonnej mozek a srdce ze zlata. Svoje dary rád využívám naplno – celou tu dokonalou výbavu. Můj život běží jako na drátkách…

Dokud se neocitnu v koutě, kam mě zahnala jedna sexy spolubydlící, a je z toho pořádně žhavý… peklo.

V tomhle městě se totiž byt hledá hůř než opravdová láska, takže se do jednoho musím natěsnat s ukrutně sexy a úžasnou mladší sestrou svýho kámoše. Když musíš, tak musíš.

Zvládnu Josie odolat. Umím se ovládat, soustředit a držet ruce u těla, a to i na těch ubohých pětapadesáti metrech čtverečních, který spolu obýváme. Dokud mi jedný noci nevklouzne pod peřinu. Prý jí to pomůže usnout po tom, co se ten den stalo.

Spoiler – neusneme ani jeden.

Zmínil jsem, že je navíc jednou z mých nejbližších přátel? Že je veselá, krásná a má pod čepicí? Nejsem sám, kdo tu je pořádný terno.

Co si má chlap v takový situaci počít?

PROLOG

Řekněme, čistě teoreticky, že zvažujete spolubydlení s ženou, kterou chcete opíchat.

Najít byt je koneckonců těžší než najít opravdovou lásku, takže i když to znamená bydlet s roštěnkou, která vám možná – teoreticky – vždycky připadala šíleně sexy, uděláte to, že jo?

Hele, já vím, co si teď říkáte.

Tohle neskončí dobře. Nepodepisuj tu smlouvu. Běž jinam.

Ale jsme jen kamarádi, přísahám. Navíc tohle je New York. Nájmy jsou šíleně drahý. Vždycky je lepší se o ně podělit, no ne? No tak. Taky byste radši platili energie napůl, i kdyby to znamenalo, že se z vás stane chlapská vrba pro její dobrodružství ve světě online seznamek.

Pche. To zvládnu levou zadní. Radit jí ohledně jejích úlovků je naprostá brnkačka. Stačí ukázat na profilovku a říct: debil, slizoň, kretén…

Protože žádnej z těch sráčů jí není hoden.

Tu smlouvu byste podepsali, i kdyby to znamenalo snášet každý ráno mučivej pohled na tuhle krásku, jak vychází ze sprchy s miniaturním ručníkem kolem koz.

Lážo plážo.

I když zavolá: „Ty, Chasi, podal bys mi tělový mlíko?“

Pche. To by zvládlo i mimino.

No dobře, možná jsem trochu zakňoural, když mě o to poprosila. Uznávám, že když jí sklouzl ručník a já zahlédl záblesk její dokonalý kůže, než si ho zase vytáhla, bylo to dost tvrdý – asi jako ocel.

Ale to všechno zvládnu, žádnej problém.

A víte proč?

Dělám to už roky a je to můj skrytej talent.

Každej má nějakou jedinečnou schopnost. Vy si možná umíte olíznout loket, strčit si do pusy celou pěst (tohle doma nezkoušejte, děti) nebo šilhat každým okem jinam. S takovými věcmi byste udělali dojem na každý párty.

Chcete vědět, co umím já? Moje jedinečná schopnost mě zachraňuje v situaci, která mi v kalhotách probouzí ptáčka zpěváčka, co by zpíval od rána do noci.

Je to tohle: jsem král třídění emocí a na všechno mám speciální přihrádku. Na touhy a činy. Chtíč a city. Lásku a sex. Jedno jde sem, druhý tam. Nikdy se nesmíchají.

Takže když mi moje nejlepší kamarádka navrhla řešení velkýho problému, kterej trápil nás oba, nenapadlo mě, že by se mohlo něco podělat.

Stačí držet ruce u těla, zahnat chlípný myšlenky a dívat se jinam, až se příště bude svlíkat.

Pouhých pár metrů ode mě.

To zvládnu. Naprosto s klidem.

Mistra sebeovládání nevyvede z míry nic.

Ani sdílet pětapadesát metrů čtverečních s ženou, kterou chce už roky.

Dokud se jednou v noci neprobudí a nenajde ji u sebe pod peřinou…

KAPITOLA 1

Mám teorii, že lidskej mozek potřebuje alespoň tři pokusy, aby zpracoval něco, co nechce slyšet.

Třeba teď.

Jsem u třetího pokusu.

I když to, co žena na telefonu říká, slyším úplně jasně, jsem přesvědčenej, že když to budu opakovat jako otázku, nakonec mi odpoví, co chci slyšet. „Ten byt nedostanu?“ zkouším to znovu, protože špatný zprávy se jistě změní na něco dobrýho jako mávnutím kouzelnýho proutku. Jako kdyby se z rýžového sucharu stala pizza. Nejlépe sýrová s houbami.

Tohle mi realiťačka prostě říkat nemůže.

„Majitel si to rozmyslel,“ řekne znovu a rozkošná jedna plus jednička v Chelsea mi proklouzne mezi prsty.

Pochoduju před nemocnicí, před vchodem na pohotovost. Skřípu zuby a prudce se nadechuju. Chodník je přecpanej dalšími doktory, sestrami a zdravotníky, o návštěvnících nemluvě. Jdu od nich pryč podél cihlovýho exteriéru budovy, před níž trávím tuhle krátkou přestávku. „Ale tohle je už po pátý, kdy to nevyšlo,“ řeknu a ze všech sil se snažím o klidnej tón. Nerozčiluju se. Nejsem cholerik. Ale kdybych byl, tohle by mi dalo pořádnou záminku. Dante se mýlil. Najít si byt v New Yorku je desátej kruh pekla. I jedenáctej, dvanáctej a třináctej.

Jen považte, jaký jsem měl v tomhle nesmyslným snažení zatím štěstí: poprvý to krachlo, když si to majitelka rozmyslela. Podruhý byt radši pronajali někomu z rodiny. Ve třetím bytě byli termiti. Už chápete.

„Situace na trhu je teď složitá,“ řekne realiťačka Erica. Neměl bych jí křivdit. Najít mi čtyři stěny a podlahu se snaží už přes měsíc. „Znovu se podívám, jestli se neobjevily nějaké nové nabídky.“

„Díky. Končí mi smlouva, takže za chvíli ze mě bude bezdomovec.“ Otočím se a chvátám zpátky ke vchodu. Koupě nepřipadá v úvahu. Pořád splácím školný a doktoři si v dnešní době nevydělávají jako dřív. Obzvlášť ne ti, co jsou prvním rokem na pohotovosti.

Zasměje se. „Pochybuji, že by z vás byl bezdomovec. Kromě toho pořád platí, že můžete ke mně na gauč. A ostatně i do postele, jestli víte, kam mířím.“

Zamrkám. To tedy vím. Ale nečekal jsem, že mi realitní agentka bude ve středu odpoledne dělat návrhy.

Nebo ve čtvrtek. V pátek. V podstatě kterýkoli den v týdnu.

„Dík za nabídku.“ Ovládnu překvapenou reakci, protože jsem si myslel, že je vdaná. A ne jen tak ledajak, ale šťastně.

„Dejte mi vědět, Chasi. Umím parádní rybí salát, jsem neuvěřitelně čistotná a nechtěla bych po vás ani cent. Domluvili bychom se na nějaké jiné formě platby,“ zavrní.

A tak mi moje realitní agentka oficiálně navrhla, abych byl její zajíček. Do hajzlu. Přišel čas nechat si narůst vousy. Vím, že na svou práci vypadám mladě, ale že bych vypadal tak mladě, aby mi přistála nabídka nechat se vydržovat? Podívám se do okna nemocnice a prohlédnu si svůj obličej. Hladce oholenej, oříškově hnědý oči, světle hnědý vlasy, ostře řezaná brada… Sakryš, jsem to ale exemplář. Není divu, že mi učinila návrh. Možná bych ji měl brát víc vážně.

I když nemám sebemenší chuť upsat se někomu jako sexuální otrok, její nabídka mě málem zláká, protože už jsem v koncích. Prohledal jsem craigslist a všemožný jiný weby, ale za garsonku aby dal jeden ledvinu – to by bylo snazší než najít si bejvák normálně.

Znáte ty televizní seriály, v nichž natěšená dvacetiletá asistentka reklamky uloví parádní byt s květináči, sytě růžovými zdmi a koutkem na čtení na Upper West Side? Nebo v nichž kluk, kterej získal první práci v časopise a jemuž dosud teče mlíko po bradě, přistane v namachrovaným staromládeneckým bytečku v Tribece?

Lžou.

V tomhle bodě bych dal slezinu i za přístěnek pod schody. I když počkat, to zase ne. Svoji slezinu mám rád. Abych se vzdal jakýhokoli orgánu, i toho, bez nějž bych se teoreticky mohl obejít, musel by to být alespoň přístěnek v prvním patře.

„Co myslíte? Šel byste do toho?“ zeptá se Erica hlasem, kterej nepochybně považuje za hříšně sexy. „Bob řekl, že by mu to nevadilo.“

Zamračím se. „Bob?“ Hned bych z tý otázky vycouval, protože mám podezřelý tušení, že Bob bude její vibrátor. Jestli mi odpoví, můžu si za to sám.

„Bob, můj manžel,“ řekne nevzrušeně. Teď bych byl radši, kdybychom se bavili o pomůcce.

„To je od něj štědré,“ pronesu suše. „Dejte mu vědět, že si vážím jeho šlechetnosti, ale zrovna se uvolnila matrace v šatně.“

Vypnu mobil a vejdu dovnitř, protože krátká přestávka skončila. Sandy, kudrnatá vrchní sestra, ke mně napochoduje s vážným výrazem ve tváři a pohodí hlavou směrem k vyšetřovně. Nenápadná jiskřička v jejích šedých očích mi však napoví, že stav nejnovějšího pacienta nebude tak vážný.

„Na dvojce. Cizí těleso zapíchnuté v čele,“ řekne mi. To je signál, abych zapomněl na metry čtvereční a nekonvenční spolubydlení.

Na lůžku ve vyšetřovně najdu kostnatýho, blonďatýho Aquamana.

„Já jsem doktor Summers. Super hadry,“ usměju se na něj. Úsměv vždycky odlehčí situaci. Kromě toho, kdybych se lekl osmicentimetrovýho střepu, kterej chlápkovi v zeleným kostýmu trčí z čela, zasloužil bych, aby mi odebrali licenci.

Věnuje mi skleslej úsměv a podívá se na svůj ohoz. Polyesterovej kostým má trhlinu na pravým rukávu a na stehně.

„To jste si ráno asi užil zábavy,“ řeknu při pohledu na křišťálovej úlomek v jeho kůži. „Nechte mě hádat. Vaše čelo se důvěrně seznámilo s lustrem?“

Provinile přikývne a výraz v jeho očích mi napovídá, že nezkoušel létat.

„A nechte mě hádat ještě jednou.“ Promnu si bradu. „Snažil jste se opepřit si sex tak, že se zkusíte pověsit na lustr.“

Polkne, znovu mírně přikývne a vypraví ze sebe nejisté jo. „Můžete ho vyndat?“

„Jak by řekla vaše partnerka,“ řeknu a on se zasměje. Poplácám ho po rameni. „Nemohl jsem si pomoct. Ale odpověď je ano a zůstane vám jen jizvička. Umím výborně šít.“

Zhluboka se nadechne a já se pustím do práce. Umrtvím mu čelo a vyndám z něj střep. Přitom si povídáme o jeho lásce k superhrdinům a o mým problému najít si byt.

„Na Manhattanu je to šílené,“ řekne. „I u komerčních nemovitostí se teď všechno úplně zbláznilo.“ Potom dodá, skoro plaše: „Ale já si nemůžu stěžovat, protože se tím živím.“

„To jste chytrý. Za metr čtvereční se v tomhle městě platí zlatem,“ řeknu a dokončuju stehy.

O dvacet minut později je čelo sešitý a sestra se vrací se střepem v plastovým sáčku se značkou biologickýho rizika. Podá mi ho a já ho vrátím jeho právoplatnýmu majiteli.

„Suvenýr z dnešní návštěvy pohotovosti,“ řeknu mu, když přebírá sáček.

„Díky, doktore. Je smutné, že jsme se ani nedostali k tomu hlavnímu.“

„Proto o tom lidi jen mluví. Nemůžete to dělat, když visíte z lustru. Až příště zatoužíte po dobrodružství, běžte na kurz vaření a dezert si dejte doma na stole, jasné? Ale ať je z pěkně hladkého dřeva, protože bych vám nerad tahal deseticentimetrové třísky z velkého svalu hýžďového. To by nebylo tak mužné zranění.“

Rázně přikývne. „Slibuji. Už nebudu zkoušet žádné akrobatické kousky.“

„Ale štěstí, že máte ženu, která vás má tolik ráda,“ řeknu, když vyjdeme z místnosti.

Nakloní hlavu ke straně. „Jak víte, že mě má ráda?“

Kývnu na řadu židlí v čekárně na konci chodby. Prsatá tmavovlasá žena v smaragdově zeleným kostýmu si tam kouše ret a kouká se na hodinky. Když zdvihne oči a podívá se na Aquamana, rozzáří se.

„Hádám, že tahle mořská panna vás sem přivedla? A čekala na vás?“

„Jo,“ řekne Aquaman a zadívá se na ženu s přiblblým úsměvem.

„Dnes večer postel. Použijte postel, chlape,“ řeknu tlumeným hlasem.

Ukáže mi zdvižený palec a odejde.

A to je pro dnešek poslední kapitola pohádek o zlobení, který vás dostane na pohotovost. Včera to byl rozbitej zip. Minulej týden zlomenina způsobená přemetem vzad. Jo, nechcete vědět, co se zlomilo.

7

Po konci šichty se převleču v šatně, zapnu si džíny a natáhnu tričko. Prohrábnu si vlasy, popadnu sluneční brýle a práci hodím za hlavu. Jakmile se za mnou zavřou dveře nemocnice Mercy Hospital, vypnu svůj lékařskej mozek, do uší strčím sluchátka a pustím si audioknihu, kterou teď poslouchám. Je o teorii chaosu a dělá mi společnost na cestě do Greenwich Village, kde se mám s někým setkat.

V centru se spolu s davem Newyorčanů vyhrnu z metra do teplýho červnovýho dne a zamířím do cukrárny Láska z cukru, kam za mnou přijde kámoška Josie.

Ano, já se přátelím s někým, kdo má prsa.

Protože mám ještě jednu teorii – muži a ženy mohou být přátelé. Báječní přátelé. I když má žena ty nejfantastičtější prsa, jaký muž kdy viděl. Tělo je jen tělo. Dokážu nezaujatě ocenit její postavu, všechny ty křivky a měkkost, ale to neznamená, že se s ní chci pověsit za lustr nebo ji ojet na stole.

Fajn, přiznávám, že bych si dal říct, ale zakazuju si o Josie takhle přemýšlet.

I když v tom růžovým tričku s kulatým výstřihem a rozkošný puntíkovaný zástěře, kterou má kolem pasu, vypadá úžasně.

Jakmile mě uvidí, zamává a zavolá mě do cukrárny.

Jdu za ní a sliny se mi sbíhají jen proto, že mám rád sladkosti.

KAPITOLA 2

Josie mi před nosem zamává červenou rybkou.

„Čerstvě ulovená,“ řekne avychloubačně kývne hlavou na ten mrňavej bonbónek, co drží vruce. „Přímo zpoliček cukrárny.“

„Bránila se?“

Zavrtí hlavou ahodí rybu do plastovýho sáčku. „Ne. Podlehla mojí kreditce. Hned mi na ni skočila.“ Luskne prsty.

Jsme vAbingdon Square Park, vmalým trojúhelníku zeleně na kraji Greenwich Village. Je to jeden ztěch manhattanských parčíků, který působí jako samostatnej ostrov, amy se usazujeme na tmavomodře natřenou lavičku. Jsme kousek od cukrárny, kde byla Josie na lekci výroby sladkýho sushi.

Vytáhne ze sáčku novou dobrotu apodrží ji vdlani. „Připravenej?“

Otevřu pusu. „Strč mi to tam, bejby.“

Jo, možná to vyznělo trošku sprostě.

Ale komu to vadí? Mně tedy ne aJosie, která je zároveň mladší sestrou mýho nejlepšího kámoše Wyatta, taky ne. Poprosila mě, abych jí dnes posloužil jako pokusnej králík. Nejdřív mám otestovat Rybičkovou rolku, jak to nazvala. Je to červená gumová rybička na kousku marshmallow, obaleným zeleným kyselým jazykem.

Chvíle, jako je tahle, mi připomínají, že vždycky záleží, zjakýho úhlu se na věci díváte. Protože můj život by mohl být horší. Jasně, každým dnem začnu vymetat Airbnb astřídat žmolkovitej gauč za ještě žmolkovitější matraci, ale zato teď mi na jazyku přistane sladkost.

Kousnu do rolky apocítím celej karneval lahodnosti. Dokoušu, zakmitám obočím auznale kývnu. Nasadím přehnanej hlas food kritika. „Zkrátka dokonalý mix marshmallownové lahody, který se báječně mísí sbřitkostí kyselého jazyka. Navrch ještě chuťová senzace věčně oblíbené gumové rybičky avýsledkem je mistrovské dílo.“

Josie je pekařka, ale ne jen tak obyčejná. Je to světová dezertiérka. Nevím, jestli takovej výraz existuje, ale měl by, vzhledem ktomu, co tahle ženská dokáže smixérem aplechem. Neexistuje nic sladkýho, zčeho by vám nedokázala uspořádat mejdan vpuse. Možná proto slaví takovej úspěch spekařstvím Sunshine, který převzala po rodičích.

Po tom mistrovským komplimentu na mě vrhne překvapenej pohled. „Fakt? Neříkáš to jen tak?“

Odpovím skamennou tváří. „Osladkostech nikdy nelžu. Názornej příklad. Vzpomínáš, jak jsi udělala ty čokoládový sušenky, který obsahovaly tu nejhorší přísadu na světě?“

„Ty jim pořád nemůžeš přijít na jméno, co?“

Zavřu oči apodél páteře mi proti mý vůli proběhne chvění. „Jen se snažím zahnat vzpomínku na…,“ zhluboka se nadechnu adonutím se to vyslovit: „hrozinky.“ Když otevřu oči, jsem si jistej, že se vnich dosud zračí hrůza ztoho, co těm bezmocným sušenkám provedla. „No vážně. Jak jsi mohla poskvrnit něco tak úžasnýho, jako jsou čokoládový sušenky, sušenými hrozny?“

Bezradně pokrčí rameny. „Takhle se vkuchyni zjišťuje, co funguje aco ne. Musíš to zkusit. Jen jsem zkoušela něco jinýho. Kovbojský sušenky skousky čokolády, kokosu a–“

Přitisknu jí dlaň na rty. „Neříkej to.“ Pustím ji aona obrátí oči vsloup azašeptá hrozinky.

Zašklebím se. „No, tyhle sushi rolky jsou pravej opak. Jsou perfektní. Ale proč jsi šla kvůli nim na kurz? Proč to prostě neuděláš podle receptu?“

Její odpověď je prostá. „Ráda chodím na kurzy achci, aby tyhle dezerty chutnaly co nejlíp. Navíc žena, který ta cukrárna patří, prodává ty nejlepší bonbóny. Nejsou to obyčejný gumový rybičky, jaký si koupíš vsupermarketu. Vyrábí je sama podle rodinnýho receptu. Jsou dobrý, no ne? Proto jsem se stebou chtěla setkat hned po konci lekce. Abys je ochutnal čerstvý.“

„Ty je budeš prodávat čerstvý?“

Nadšeně přikývne aširoce rozpřáhne ruce. Stříbrnej prstýnek ve tvaru srdíčka, co má na ukazováčku, se zaleskne ve večerním slunci. „Můj plán zní následovně. Každej den začnu nabízet novou zábavnou aoriginální sladkost. Třeba sladký sushi vpondělí ve tři avúterý sušenky skousky kokosu ačokolády, už bez tý přísady, kterou nesmíme jmenovat.“

Zamumlám díky.

„Středeční odpoledne bych mohla nabízet grepový makronky. Můžu to propagovat na sociálních sítích, jako to dělají food trucky. Něco jako každodenní hodinka sladkostí vpekařství Sunshine.“

„To je geniální.“ Odkašlu si, zhluboka si povzdechnu apoložím jí ruku na paži. „Ale něco ti musím říct. Grep nemá rád nikdo. Dokonce ani vmakronce.“

Vzelených očích jí zasvitne, jako by měla nějaký tajemství. „Ách, ale to jsi neochutnal moji grepovou makronku. Příště ti ji udělám. Je to mňamka. Slibuju.“ Zdvihne ruce autáhne si culík. Konečky jejích hnědých vlasů jsou růžový. Zářivý barvy ve vlasech mě normálně nechávají chladným, ale na Josie to nějak funguje. Hodí se to kjejí osobnosti. Je zářivá aspolečenská. Přátelská aveselá. Přesně ten typ, kterýmu sedne růžovej melír akterej prodává dorty, sušenky asedmivrstvý řezy– teď navíc isladký sushi– ve veselým pekařství na Upper West Side.

Hodí se ktomu celým vzhledem– měkkými křivkami, přátelským úsměvem, vřelýma očima, zajímavými vlasy aenergickým přístupem. Nikoho nemůže překvapit, že když jsem se sní před asi deseti lety seznámil, hned se zní stala moje nejlepší kamarádka. Josie prostě nejde nemít rád.

Ato ani nemluvím ojejích kozách. Vidíte? Takhle jsem slušnej.

Dá mi ještě dvě další ochutnávky aani zjedný nejsem kdovíjak unešenej. Řeknu jí to aona jen přikývne apoděkuje. Strčí ruku do sáčku avytáhne něco, co vypadá jako rolka zpiškotovýho dortu obalená karamelkou, která má představovat mořskou řasu.

„Zkus tuhle,“ řekne apodá mi kousek. Větvemi blízkýho stromu zašustí letní vánek.

Tázavě nadzdvihnu obočí. „Nejsou piškotový dorty nezdravý?“

Mrkne na mě. „Copak to nevíš? Všechno dobrý je nezdravý.“

„Amy přesto předstíráme, že to tak není.“

„Navíc tohle není jen tak obyčejnej dortík,“ dodá aukáže na sushi.

„Aco to je? Jeho bratranec? Prdlík? Trotlík?“

„Spíš Bertík,“ rozesměje se. „Můj vlastní. Upekla jsem ho apřinesla na hodinu. Není tak přeslazenej. Na,“ pobídne mě.

Kousnu si avykulím oči. „Ty kráso. To musíš prodávat.“

„Jsem tak ráda, že ti chutná,“ usměje se. „Ateď sis poctivě odsloužil směnu jako můj oblíbenej ochutnávač. Víš vůbec, jak to pro mě bylo hrozný, když jsi byl vAfrice?“

„Ani si neumím představit, jakým peklem sis musela projít, když jsem tu nebyl.“ Strávil jsem rok vzahraničí sLékaři bez hranic. Působil jsem ve Středoafrický republice apomáhal lidem, který nejvíc postihl tamější ozbrojenej konflikt apolitická nestabilita. Prožil jsem tam ty nejnáročnější, ale inejuspokojivější chvíle. Udělaly ze mě lepšího doktora adoufám, že ilepšího člověka.

Ale rozhodně mi tam chyběly Josiiny ochutnávky dobrot.

„Bylo to těžký, Chasi,“ poškádlí mě svážným výrazem ve tváři. „Přežívala jsem den po dni.“

„Akdyž je řeč otěžkých dnech… Dnes nám na pohotovost přišel týpek,“ začnu, protože vím, že Josie historky zpohotovosti miluje. Svitne jí vočích apromne si ruce, jako by říkala tak to vysyp. „Testoval pevnost lustru,“ řeknu apotom vylíčím zbytek Aquamanova dobrodružství.

Zašklebí se apotom se rozesměje. „No, tak na tohle moje šílený ráno nemá.“

Přivřu víčka. „Neříkej mi, že sis to rozdala smixérem!“

„Haha. Ne. Minulej týden jsem si začala hledat novou spolubydlící, když se teď Natalie odstěhovala.“

„Jo?“ Natalie je Josiina bývalá spolubydlící. Vzala si Wyatta anastěhovala se kněmu.

„Je to na palici. Dnes ráno se umě stavila žena, která odpověděla na můj inzerát, achtěla vědět, kdy mívám ‚hodiny ticha‘. Jako vkolik hodin večer by povinně musela zhasnout.“ Josie na mě vrhne pohled, kterým mi dá najevo, jak uhozený to podle ní je.

„Řekla jsi jí, kdy je vJosiině království večerka?“

„Vdevět hodin, na minutku přesně,“ prohlásí škrobeně anarovná se. „Ale už jsem se nenamáhala dodat, že po devátý se rozjíždím adívám se na hlasitý asprostý seriály na HBO.“

„Jako by snad existovaly nějaký jiný.“

Poklepe mi na nohu. „Ale to nemá na dámu, kterou zajímalo, jestli jsou vdomě povolení hadi.“

„To si děláš prdel,“ ucuknu. Zvládám krev, vnitřnosti avšemožný cizí tělesa na místech, kam nepatří, ale zvířata, co se plazí? Ne. To bych nedal.

„Hadi. Proč to musí být hadi?“ zeptáme se oba současně, přesně jak to bylo vDobyvatelích ztracené archy.

Zachvěje se. „Přísahám, nedělala jsem nic jinýho, než že jsem hledala spolubydlící. Přehlídka cvoků začala, hned jak jsem do inzerátu napsala, že jako spolubydlící hledám svobodnou ženu mezi dvaceti atřiceti. Hned další žena, která odpověděla, chtěla vědět, jestli budu večer péct. Řekla, že ‚ikdyž můj byt voní naprosto božsky‘, potřebuje se ujistit, že po osmé večer její nosní dírky vůně dortu obtěžovat nebude. Vyslovila to, jako by to snad bylo leštidlo na boty nebo něco podobně odpornýho.“

„Avidíš? Mně by to nevadilo. Přede mnou bys mohla péct kdykoli.“

„Mohl bys ochutnávat všechno, co chci vyzkoušet.“

Nafouknu tváře. „Byl bych jako balón.“ Nad břichem si naznačím oblouk.

„To sotva.“ Její ruka ke mně vystřelí apoplácá mě po břiše. Je jako prkno. Hodně cvičím. Navíc všude chodím pěšky nebo jezdím na kole. Rád se zaměstnávám. Když jsem byl malej, máma říkávala, že jsem jako perpetuum mobile. Taky říkala, že mám hodně energie, nikdy se nevypnu ajsem nesnesitelnej. Ne nutně vtomhle pořadí. Ale právě proto mi medicína tak sedla aproto jsem si vybral pohotovost. Udržuje mě ve střehu, vjednom kole, pořád na nohou. Je to fyzická imentální výzva.

„Kdybys tak byl holka.“ Josie si sklesle povzdechne. „Byla by ztebe dokonalá spolubydlící.“

„Kdybych tak byl holka, hrál bych si celej den svlastníma kozama.“

„To bys nedělal.“

„Ale dělal.“ Zamávám si rukama před hrudí, abych naznačil svou preferovanou aktivitu vtomhle hypotetickým scénáři.

Plácne mě. „Jsi praštěnej.“ Potom nakloní hlavu ke straně, když na stromě poblíž zacvrliká ptáček. „Ale omně už by to stačilo. Ty teď musíš mít dobrý zprávy zbitvy obyt. Dostal jsi ten vChelsea, kterej jsi chtěl?“ Zkříží ukazováček aprostředníček. Ví, že garsonku nebo jedna plus jedničku hledám už nějakou dobu. Místo, který by bylo jen moje akde by mě na konci dne nikdo neotravoval. Vlastně ani na jeho začátku.

Prohrábnu si vlasy. „Ne. Ařekněme, že sposlední nabídkou se pojilo pár podmínek, díky nimž jsem si uvědomil, že musím začít zas od začátku. Moje realiťačka mi navrhla trojku.“

Udivením jí klesne brada. „To jako fakt?“

Přikývnu. „Jo, to jako fakt. Určitě to myslela upřímně, protože mi řekla, že dělá parádní rybí salát. Proč by to jinak zmiňovala? Určitě mě na to chtěla nalákat.“

Josie se zamračí. „To nechápu. Ryby mají strojkama něco společnýho?“

Zasměju se azavrtím hlavou. „Ne. Vlastně nevím, protože tyhle věci mě neberou. Jediný, co vím, je, že otý trojce arybím jídle mluvila děsně normálně, aproto jsem poznal, že to je jako fakt.“

Josie zdvihne ruce na znamení, že se vzdává. „Jsi vítěz. Tohle je mnohem šílenější než ta svečerkou, ta shady ita, co nesnáší pečení.“

„To mi povídej. Skákat od bytu kbytu mě už pěkně unavuje,“ povzdechnu si. Když jsem se před pár měsíci vrátil do Států, nastěhoval jsem se ke svýmu bráchovi Maxovi, ale bydlí vcentru– jako úplně vcentru– ajá pracuju mimo. Akromě toho, bydlet sním navždycky není můj styl. „Jako bych byl vhledání slušnýho pronájmu nějak prokletej. Aty jsi prokletá vhledání–“

„Slušný spolubydlící.“ Její hlas vyzní do ztracena apodívá se na mě. Přímo zírá. Ajak si mě tak zkoumavě prohlíží, odpověď cvakne. Nám oběma se vhlavě současně rozsvítí žárovka. Vidím, jak se jí ztoho třpytí oči. Mně určitě taky.

„Proč nás to nenapadlo dřív?“ zeptá se pomalu, jako by mě vybízela, ať to doplním.

Ukážu na ni ana sebe. „Myslíš to, že já bych mohl vyřešit tvůj problém se spolubydlícími aty ten můj sbydlením?“

Několikrát přikývne. „To, že jsem původně hledala holku, neznamená, že…“

„Že kluk by nešel?“ nabídnu aucítím, jak se ve mně vzdouvá naděje. Tohle by mohlo být řešení. Ty kráso. Tohle je to zasraný řešení ajá se kvůli tomu nebudu muset vzdát sleziny, ledviny ani lásky ksexu ve dvojici místo polyamorie.

Polkne. Vypadá nervózně. „Nebylo by to divný? Vím, že jsi chtěl mít byt sám pro sebe.“

Vehementně zavrtím hlavou. „Vtuhle chvíli chci prostě byt. Vážně mi ho nabízíš?“ zeptám se. Možná bych si měl rozmyslet všechny detaily anuance. Ale kurva, tohle není pacient snezvyklými symptomy, kvůli kterým bych musel zavolat doktora House. Tohle je prostej neduh. Bolest hlavy, jejíž řešení je „vezměte si aspirin azavolejte mi ráno“.

Natáhne ruku, jako by to byla jedna miska vah. „Potřebuju spolubydlícího. Nenašla jsem nikoho, kdo by nebyl cvok.“ Natáhne druhou. „Ty potřebuješ bydlení. Nenašel jsi byt, kterej není prokletej.“ Promne si dlaně. „Anesmíme zapomenout, že spolu odjakživa skvěle vycházíme.“

Horlivě přikyvuju. „Jsme přímo ukázkovým příkladem skvělýho vycházení.“

„No vážně, najde se vhistorii jinej kamarád akamarádka, který spolu tak skvěle vycházeli?“

Proříznu vzduch mávnutím ruky. „To teda rozhodně ne. Vůbec nikdy.“

„Navíc oceňuješ, jak vařím, ajá zase oceňuju tvou schopnost nezabrat si zrcadlo vkoupelně na celou hodinu kvůli fénování amake-upu.“

Ukážu si na obličej. „Jsem venku do pěti minut. Tohle všechno je přírodní krása.“

Dloubne mě loktem. „Další super věcí je, že bychom oba měli prostor. Protože začínám pracovat brzy, nebudeme se muset každou vteřinu přelézat.“

Vkalhotách se mi něco pohne, ne proto, že bych po ní jel, ale uznejte. Představa jejího sladkýho sexy těla, který po mně leze, musí přímo ze zákona vyvolat erekci. Kdyby tomu tak nebylo, musel bych se nechat otestovat na erektilní dysfunkci.