TAJEMSTVÍ SÍDLA CRAVEN MANOR

CRAVEN MANOR

Copyright © Darcy Coates 2017

All rights reserved.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Alexandr Neuman, 2019

Cover © Sabina Chalupová, 2019

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2019

www.nasenakladatelstvi.cz

www.facebook.com/nakladatelstviomega

ISBN 978-80-7642-689-4 (ePub)

ISBN 978-80-7642-690-0 (mobi)

TAJEMSTVÍ

SÍDLA

CRAVEN MANOR

DARCY COATES

Tuto knihu věnuji svým drahým čtenářům.

Děkuji vám.

KAPITOLA PRVNÍ

Danielova bota zadrhla o něco v běhounu na chodbě a vytrhla pár volných vláken. Letmo se podíval na chatrný koberec a zatočil za roh směrem k pokoji svého bratrance.

Pětipatrový činžák zoufale potřeboval péči. Tlustý bílý nátěr pokrývající zdi už dávno zežloutl. Na několika místech jej hyzdily mapy způsobené tekoucí vodou. Dvě žárovky z celkem čtyř na této chodbě nesvítily. Daniel měl pocit, že tahle budova nebyla žádný zázrak ani v dobách své největší slávy, ale teď, kdy se sem nastěhoval on, už poskytovala útočiště jen nezaměstnaným, umírajícím a lidem, kteří už neměli kam jít.

Dům zoufalých duší. Protáhl si ramena. Bolela ho od celodenního drhnutí podlahy záchodů v kasinu. Nebylo to stálé zaměstnání. Většina Danielových rán spočívala v tom, že obcházel firmy, které měly u vchodu ceduli s nápisem Přijmeme výpomoc, a vyplňoval přihlášky i na ty nejméně atraktivní práce. Když už v kapse opravdu neměl ani cent, procházel vykřičenou čtvrť a hledal, jestli by ho někdo nenajal alespoň na den. Obvykle sehnal nějaké uklízení v nějakém nočním klubu, hospodě nebo některém z těch laciných hotýlků. Honorář byl hodně nízko pod minimální mzdou, ale Daniel nebyl v pozici, kdy by si mohl vybírat.

„Danieli! Danieli!“ Drobná, vrásčitá žena vyvrávorala ze svého pokoje a zamávala na něj. Byla oblečená do běžných denních šatů, ale zřejmě si neuvědomovala, že na hlavě má pořád noční čepec. Natáhla před sebe ruku s porcelánovým talířem a mrkla přivřenýma očima za silnými brýlemi. „Danieli, upekla jsem vdolky. Vezmi si!“

Daniel došel ke své sousedce stojící ve dveřích a najednou se už necítil tak unavený. „Děkuju, paní Kirshnerová. To je opravdu milé.“

Sahala mu jen někam k pasu, ale po jeho slovech jako by povyrostla. „Upekla jsem je speciálně pro tebe, Danieli. Mladý chlapec jako ty musí víc jíst.“

Daniel si vzal jeden nazdobený hnědý vdolek. Byl tuhý a trochu moc suchý, ale měl hlad jako vlk a rychle jej snědl. „Výborný. To je váš recept?“

„Ano, ano.“ Maličká žena si posunula brýle na nose o něco výš a obličejem jí přelétl úsměv. „Normálně tam mají být ještě brusinky, ale… prostě tam nejsou.“

„Aha,“ Danielovi to došlo. Rozhlédl se po jejím pokoji. Na parapetu spal její šedivý kocour Alonzo. Okno bylo bez záclon, takže světlo ozařovalo místnost. Daniel by přísahal, že když se paní Kirshnerová nastěhovala, měla víc nábytku. Na podlaze vedle křesla stál šálek čaje. Nápoj byl tmavý, ačkoliv Daniel věděl, že paní Kirshnerová má ráda čaj s mlékem. „Hm, paní Kirshnerová, vede se vám dobře? Chci říct, vyjdete s penězi?“

„Nedělej se starosti, Danieli.“ Poplácala ho po hrudníku. Měla drobné ruce, zkřivené artritidou. Její úsměv ale nepolevoval. „Máme se dobře. Zavolám dceři, víš? Příští týden mi pošle peníze.“

Dnes je úterý. Týden je dlouhá doba. A ona dceři nezavolá, pokud opravdu nepůjde do tuhého… Daniel hrábl do kapsy pro dvacetidolarovku vydělanou uklízením záchodků. Plánoval, že si za ni koupí večeři a příští den ještě oběd, ale rozhodl se, že vlastně zase takový hlad nemá. „Vezměte si to. Není to moc, ale do příštího týdne by to mohlo stačit.“

„Ach, to ne.“ Pokusila se sevřít Danielovi prsty kolem bankovky. „Ne, ne. To jsou tvoje peníze.“

„Ale no tak.“ Zasmál se, a než stačila důrazněji protestovat, strčil jí bankovku do přední kapsičky na pletené vestě. „To je za všechny ty vdolky, co jste mi kdy upekla. Opatrujte se, paní Kirshnerová.

„Jsi moc hodný chlapec, Danieli,“ řekla skoro šeptem a znovu k němu natáhla talíř. „Vezmi si ještě.“

„Díky.“ Vzal si další vdolek a zamával jí. Vracela se do svého pokoje. Když za sebou zavřela dveře, slyšel ji, jak svému kocourovi zpívá ukolébavku. Znělo to šťastně.

Daniel se zakousl do vdolku a zaklonil hlavu, aby se podíval na strop třicet centimetrů nad hlavou. Někde na konci chodby se rozplakalo dítě. O patro níž se hádali nějací dva muži. Světlo na konci chodby – jedna ze dvou posledních svítících žárovek – zasyčelo a zablikalo.

Dům zoufalých duší…

Vydechl nosem a namířil si to k bytu svého bratrance. Vdolek bude muset jako oběd stačit. Jestli bude mít štěstí, sežene zase zítra nějaké uklízení za peníze na ruku. Nebo – v takovou variantu ale moc nedoufal – by mohl dostat odpověď na některou ze svých žádostí o místo.

Ve městě byla sháňka po jakékoli práci a pokaždé, když přišel na pohovor, musel sedět v řadě minimálně dvaceti dalších uchazečů čekajících, až vyvolají jejich jméno. A jeho pracovní zkušenosti byly minimální. Neměl kvalifikaci. Neměl auto. Všude, kam potřeboval, se vždycky bez problému dostal na kole, ale jeho případní zaměstnavatelé požadovali nějaký spolehlivější způsob dopravy.

Byla to Hlava 22. Kdyby měl jak se dostat z města, jeho šance najít práci by se zlepšily, ale zase by neměl kde bydlet. To, že měl vůbec nějakou střechu nad hlavou, bylo vyloženě štěstí. Jeho bratranec Kyle mu nabídl, že může bydlet u něj, dokud se „nepostaví na vlastní nohy“. To bylo před půl rokem.

Na jejich dveřích byla dvě mosazná čísla. Jednička a šestka. Technicky vzato šlo o byt číslo 616, ale doplnit chybějící číslo se nikdo nenamáhal. Daniel si otřel nohy o rohožku a strčil klíč do zámku. Dveře se otevřely a Daniel takřka šlápl na bílou obálku ležící na linoleu.

„To jsi ty, Dane?“

Hlas se ozval z obýváku, spolu se zvukem explozí a střelby z automatických zbraní z Kyleovy videohry.

Daniel se sehnul pro obálku. „Jo, já. Nečekal jsem, že budeš doma.“

„Šéf odešel brzo. A tak jsem si řekl, že bych mohl zmizet taky.“ Ozval se výbuch a po něm frustrující mechanické cinkání ohlašující, že Kyle souboj prohrál. Začal hlasitě nadávat.

Dopis byl ze solidního, pevného papíru. Bylo to něco úplně jiného než ten šunt, na němž chodily účty. Chyběla na něm adresa, ale plynulým rukopisem na něm bylo vyvedeno Danielovo jméno. Otočil obálku. Nikde ani žádná zpáteční adresa.

Znělka ve videohře oznámila začátek dalšího kola. Daniel za sebou zavřel dveře a s pohledem upřeným na dopis přešel do kuchyňky. Dřez byl plný talířů a hrnců pokrytých zbytky nějakého jídla, jehož základem byla rýže. Daniel otočil kohoutkem s vodou, aby hmotu připomínající lepidlo odmočil. Otevřel nezalepenou obálku.

Nikdy nedostával poštu – a zvláště ne ručně psané dopisy na kvalitním papíru, bez nadepsané adresy. Jeho první, záchvatem paniky provázená myšlenka byla, jestli to není příkaz k vystěhování. Ale to nedávalo smysl. Byt byl napsaný na Kylea. Domácí by navíc nevyhazoval peníze za tak výstřední papír. Daniel vytáhl dopis a rozložil ho.

Text byl krátký, rukopis elegantní, se spoustou kudrlinek. Řádky byly dokonale rovné, písmena malá, skoro se ztrácela v bělostném prostoru stránky. Daniel si musel text přečíst dvakrát, než mu došlo, co v něm stojí.

Pane Danieli Kane,

rád bych vám nabídl místo zahradníka sídla Craven Manor, s okamžitým nástupem.

Vydejte se po Tilbrook Street až k místu, kde se u starého uschlého dubu rozdvojuje. Zahněte doprava a po dalších třech kilometrech dojdete k budově.

Těším se na vaši bezprostřední odpověď.

Bran

Daniel otočil papír. Druhá strana byla prázdná. To má být nějaký vtip? Jestli ano, tak ho nechápu. Daniel už měsíce zoufale čekal na pracovní nabídku, ale tenhle dopis byl tak bizarní, že si nedokázal představit, že by to někdo mohl myslet vážně. Kdo napíše, kudy má člověk jít, místo toho, aby uvedl adresu? A najmout mě jako zahradníka? Ze všech povolání, která připadají v úvahu? Vždyť pro to nemám žádné zkušenosti ani kvalifikaci.

To ale nebyla tak úplně pravda. Když ještě bydlel s nebožkou babičkou, miloval práci na zahradě. Na dvorku za jejím domem strávili o víkendech dlouhé hodiny, pleli, prořezávali, o všechno se pečlivě starali. Bylo to místo, kde se cítil v bezpečí.

Kolem činžáku, kde bydlel teď, žádná zeleň nebyla. Kdysi někdo do chodníku před domem zasadil strom, ale dnes už tam stojí jen pařez. Daniel občas strávil celý den, aniž viděl jedinou rostlinu, s výjimkou drobných vodních řas ve stružkách u silnice a občasného plevelu deroucího se z praskliny v chodníku. To, že mu někdo chtěl platit za práci na zahradě, mu připadalo jako sen.

Tohle ale není skutečná pracovní nabídka. Nemůže být. Někdo si ze mě vystřelil.

Voda v dřezu už z hrnců přetékala, Daniel tedy zavřel kohoutek a přešel do obýváku. Kyle seděl na pohovce. Hověl si tam v pořádném svinčíku, ale to mu zřejmě bylo jedno. Byl předkloněný a upřeně civěl na obrazovku. Jeho postavička ve hře probíhala opuštěným skladištěm, ostřelovala nepřátelské pěšáky, kteří vykukovali z úkrytů, a občas po nich hodila granát. Daniel si odkašlal, ale Kyle nereagoval. Daniel se tedy opřel zády o zeď a počkal, až jeho bratranec skončí.

Bylo těžké uvěřit, že Kyle hrával na univerzitě fotbal. Byl tenkrát hodně populární. Měl svalnatou postavu a vlasy podobně bronzového odstínu jako Daniel. Nebyl ale dost dobrý na to, aby po škole zahájil nějakou slibnou kariéru, a nakonec začal pracovat jako člen stavební party. Daniel věděl, že Kyle tvrdě pracuje, ale strava tvořená převážně sladkými limonádami a mastným donáškovým jídlem mu zničila postavu. Na černém tričku, kolem pasu napnutém na maximum, měl drobky od slaných brambůrků. Začínal tloustnout už i ve tváři a vzadu na krku. Právě teď se snažil přimět svého počítačového avatara, aby sejmul dalšího nepřátelského ostřelovače, přičemž si soustředěně hryzal spodní ret. Znělka oznámila konec hry. Kyleův tým vyhrál a Danielův bratranec vítězně výskl, načež se pozpátku zhroutil na pohovku.

„Hele,“ řekl Daniel, „to jsi mi tam položil ty?“

„A co to sakra je?“ Kyle zamžoural na stránku, ale nepohnul se ani o milimetr, aby si dopis mohl prohlédnout. „Konečně sis našel nějakou práci?“

„Ne… teda, víš, já…“

„Stejně jsem s tebou o tom chtěl mluvit. Budeme muset vzít ještě jednoho podnájemníka.“ Kyle si poškrábal strniště na bradě a dálkové ovládání hry odhodil vedle sebe na pohovku. „Já vím, nájem platíš včas, ale poplatky za služby stoupají, a to, co mi dáváš, už prostě nestačí. Už jsem mluvil s jedním kámošem v práci. Myslím, že je v pohodě.“

„Aha.“ Daniel zaznamenal důvěrně známý, nepříjemný pocit v žaludku. Popojel po zdi o pár centimetrů směrem dolů. „My tu ale máme jen dva pokoje…“

„Jasně, takže bude muset bydlet u tebe. Nemůžu si dovolit, aby mě něco budilo, chápeš? Vstávám brzo do práce.“

Kyle málokdy odcházel z domova před devátou, ale Daniel si to nechal pro sebe. „Další postel se ke mně nevejde. Už takhle tam není k hnutí.“

„Máš práci? Můžeš platit víc?“ Kyle vysunul spodní ret a zvedl obočí. „Protože jestli ne, za chvíli oba skončíme na ulici.“

„Já to chápu. Jestli potřebujeme vzít dalšího spolunájemníka… tak prostě zkrátka musíme, ne?“ Daniel si zezadu promnul krk dlaní a pokrčil rameny. „Nemohli bychom si prohodit pokoje? Tvůj je dost velký pro dvě postele a u mě bys pořád měl klid.“

„Promiň, kámo.“ Kyle zvedl ovládání hry a začal si programovat další kolo. „Je ti přece jasný, že mám tolik věcí, že by se to do toho krcálku prostě nevešlo. Hele, prosím tě, nepodal bys mi z ledničky pití, až půjdeš kolem?“

Daniel poslušně přinesl plechovku limonády, hodil ji Kyleovi a pak odešel ven z bytu. Srdce mu bušilo. Potily se mu dlaně. Z představy, že by zase musel žít na ulici – žebrat a hledat jídlo v popelnicích, jak tomu bylo předtím, než ho Kyle našel – se mu dělalo špatně. Ústa měl plná kovové pachuti žaludečních šťáv.

Stál na rohožce. Poslouchal dětský pláč rozléhající se chodbou. Světlo zablikalo a každý jeho záblesk jako by ještě víc a víc napínal jeho ubohé nervy.

Přejel palcem po kvalitním papíru dopisu, který držel v ruce. Cítil jeho strukturu a hmotnost. Tohle nemohl být nějaký Kyleův vtípek. Bylo to příliš kultivované a zvláštní. Danielův bratranec dával přednost jadrnějšímu, halasnějšímu humoru. Jako třeba hodit Danielovi ve tři ráno do postele petardu. Jeho ložní prádlo dodnes neslo stopy tohoto žertíku.

Ale kdo jiný mi tu ten dopis mohl nechat? Určitě ne paní Kirshnerová. Ta je na kruté legrácky příliš laskavá a milá. Navíc nemá tak úhledný rukopis. A pochybuju, že někdo jiný v tomhle činžáku zná moje příjmení.

Daniel dopis skládal a zase rozkládal. Přehyby papíru byly ostré a precizní. „Nabízím vám místo zahradníka…,“ mumlal si sám pro sebe.

Dětský pláč nakonec přešel do škytavky. Daniel zastrčil dopis do kapsy džínů a seběhl po schodech do vstupní haly domu, kde nechával své kolo. Už byl skoro čas večeře, ale slunce ještě pár hodin nezapadne, má tedy čas zjistit alespoň to, jestli nějaký Craven Manor vůbec existuje.

Daniel žil v domě zoufalých duší a zoufalé duše by neměly být vybíravé.

KAPITOLA DRUHÁ

Daniel se na kole předklonil a vychutnával si, jak mu chladný vzduch odhazuje vlasy z obličeje. Při každé vyjížďce z města ven rád šlapal do pedálů nejrychleji, jak dovedl. Bavilo ho jezdit nahoru a dolů. Když se dostal do toho správného rozpoložení, měl pocit, že létá.

Kolem cvrlikali ptáci.

Podle instrukcí v dopise zahnul dolů na Tilbrook Street a zjistil, že v těchto místech nikdy nebyl. Minul několik statků a odboček. Poklidnou atmosféru večera nenarušilo ani jediné auto. Jak šlapal dál a dál, domů v okolí ubývalo, až kolem sebe nakonec neviděl nic než tlusté kmeny borovic porostlé popínavými rostlinami.

Projel zatáčkou. Na konci cesty stál masivní, dávno uschlý dub. Daniel měl pocit, že se po něm jeho větve natahují jako zkřivené prsty. Byl zadýchaný. Zpomalil a zastavil ve stínu starého stromu.

Silnice u stromu ostře zatáčela doleva. Jako kdyby narazila na překážku a musela uhnout. Podle dopisu měl pokračovat doprava. Daniel se rozhlížel, ale po žádné cestě tam nebylo ani stopy. Viděl jen hustý, spletitý porost.

Takže to nakonec přece jenom byl kanadský žertík. Otočil se a rozhlédl se kolem sebe. Zmocnil se jej takový neklid, až se mu naježily chloupky na předloktí. Nebylo těžké představit si tlupu zločinců číhajících na opuštěné silničce na zoufalého, osamělého mladíka vylákaného příslibem zaměstnání. Stačilo by jim vzít ho cihlou po hlavě a odebrat mu ledviny. Daniel věděl, že za lidské orgány se na černém trhu platí opravdu dobře. Když byl jednou v noci zvlášť zoufalý, sháněl si o tom informace.

Na zaprášené silnici nebyl nikdo a nic se nehýbalo ani v porostu po obou jejích stranách. Slezl z kola. Zůstával ostražitý. Popošel blíž ke kmeni jednoho stromu.

Děti a puberťáci do něj léta vyřezávali nápisy. Některé z nich vypadaly starší než Daniel. A žádný nepůsobil nově. Mnohé z nich měly klasickou podobu srdce s iniciálami protnutého šípem. Byla tam taky říkanka, která náhle uprostřed skončila. A taky nápis Craven Manor a maličká šipka ukazující doprava.

Daniel se podíval tím směrem. Mezi stromy žádná cesta nevedla. Slunce zapadalo.

Jelikož se už nějakou chvíli nehýbal, začínalo mu být chladno. Otoč se. Vrať se domů.

Představil si, jaký večer by ho čekal: ležel by na posteli a spánek by nepřicházel. Byl by hladový. A frustrovaný. A poslouchal by, jak Kyle hraje svoje videohry. Byl by k smrti unavený, ale bolest ve svalech by mu nedovolovala usnout celé hodiny. Daniel se ušklíbl.

Vydal se k místu, kde by se cesta měla rozdvojovat, kolo vedl vedle sebe. Když přišel blíž, uviděl řadu šedivých útvarů zapuštěných do země. Z jednoho otřel prach botou a zjistil, že je to plochý patník. Zvedl hlavu. Řada vedla mezi stromy do lesa. Některé kameny trčely ze země v podivných úhlech, jak je kořeny vytlačily ze země. Jiné se probořily do půdy a takřka je nebylo vidět. Předpokládal, že před ním jsou v lese další a ukazují cestu porostem.

„No, to jsou teda věci.“ Daniel se naposledy ohlédl, aby se ujistil, že se ho nikdo nechystá unést, a pak přenesl kolo přes mohutné kořeny starého dubu.

Zdálo se mu, že se ochladilo. Lesní porost začal být tak hustý, že dovnitř nepronikalo žádné přímé světlo. Na rostlinách ulpívaly kapičky vody. Když projížděl kolem nich, padaly mu za límec a studily, až se třásl.

Cesta se klikatila zcela nahodile. Občas uprostřed mezi kameny rostl strom a blokoval další postup. Daniel pokaždé musel pátrat v okolí, kudy se vydat dál. Nijak se mu nelíbilo, jak byla cesta zanedbaná. Předpokládal, že ke Craven Manor vede ještě další cesta z jiného směru a že jej majitel domu prostě nechal jet málo používanou zkratkou. Zmocňovala se ho ale nejistota. Ptačí zpěv se ozýval zdaleka, stromy se nad ním hrozivě tyčily. Jejich kmeny byly tak silné, že kdyby je objal, nespojil by na druhé straně prsty.

Cesta vedla do vrchu. Daniela napadlo, že by tam mohl kolo nechat a vyzvednout si je na zpáteční cestě, ale představa, že by ho pak v lese nenašel, přiměla jeho lepkavé prsty sevřít řídítka ještě pevněji. Popínavé rostliny a větve stromů se mu neustále zaplétaly do kol bicyklu, který většinou spíš nesl, než vedl vedle sebe.

V okamžiku, kdy se les konečně rozestoupil, už Daniel sotva popadal dech. Obloha tmavla soumrakem a tvary kolem něj začínaly ztrácet obrysy. Svaly ho z toho výšlapu bolely, ale když stanul před branou z tepaného železa, neubránil se úsměvu.

Takže ten dům je skutečný. Znamená to, že je skutečná i ta pracovní nabídka? Poprvé po dlouhých měsících ucítil hluboko ve svém nitru něco jako jiskřičku naděje. Přistoupil blíž k bráně a jeho optimismus vzal zase rychle za své.

Masivní ocelová konstrukce se nad ním tyčila do výše. Nahoře ji zakončovala řada nebezpečně vypadajících hrotů. Zároveň ale byla neuvěřitelně stará. Prorůstaly jí plazivé rostliny, které pokrývaly i okolní zeď. Z konstrukce brány se odlupovaly velké kusy rzi. Eroze půdy na jedné straně způsobila, že se jedno z křídel brány pootevřelo. Tak akorát, aby se Daniel protáhl. Přerostlá, zpustlá zahrada za zdí v podstatě zakrývala pohled na dům. Daniel zahlédl tmavou střechu rýsující se proti soumračnému nebi. Nebylo to daleko.

Tohle přece musí být to správné místo, ne? Ta brána ale vypadá opravdu starobyle. Na ocelové tyči táhnoucí se středem brány byl nějaký nápis. Daniel setřel špínu a prach, aby ho mohl přečíst: Craven Manor.

Doufal, že se k domu dostal zezadu. Co na tom, že je brána na rozpadnutí, pokud na pozemek z téhle strany už bůhví jak dlouho nikdo nevstoupil. A podle neutěšeného stavu zahrady Daniel předpokládal, že to musela být opravdu věčnost.

Je zvláštní, že mě sem instrukce z dopisu dovedly touhle cestou. I pokud je to zkratka, je skoro nemožné ji najít.

Škvíra v bráně byla tak akorát velká, aby se jí Daniel protáhl, ale zpátky už by to tak snadno jít nemuselo. Zaváhal – představil si, jak prchá před neúprosnými hlídacími psy, kterým od tlam odletují sliny, zatímco se mu snaží zakousnout do kotníku. Pevně sevřel rty.

Zoufalí lidé si nemůžou vybírat.

Opřel kolo o bránu, zvedl nohu, prostrčil ji mezerou a došlápl na kámen, který byl už na pozemku Craven Manor. Musel se přidržet rezavého kovu, aby se dostal dovnitř. Snažil se nezašpinit si šaty, ale ruce měl úplně černé. Nepřekvapilo by ho, kdyby se té brány nikdo nedotkl už nejmíň sto let. A přinejmenším tak stará musela už od pohledu být.

Plazivé rostliny ho chytaly za kotníky. Ztratil rovnováhu a musel se opřít o strom. Padala tma. Bylo čím dál hůř vidět. Daniel začal mít strach, jestli vůbec najde cestu domů. V dopise ale stálo, že má nastoupit okamžitě. Evidentně zoufale potřebovali zahradníka. Kdyby si to Daniel rozmyslel a odešel, majitel by si mohl myslet, že práci nechce, a nabídnout ji někomu jinému.

Cesta lemovaná dlažebními kostkami byla na pozemku zřetelnější, ale naprosto zarostlá plevelem. Rostliny se divoce proplétaly a bojovaly o prostor. Uschlých stromů bylo zhruba stejně jako živých. Mnohé z nich ale už padly na zem a drobný hmyz je pomalu přeměňoval na kompost. Cestou k domu musel Daniel přelézt několik padlých kmenů.

Náhle jej vylekal hluboký, táhlý, melancholický křik. Hejno havranů sedělo na stromě u domu a jako by budovu hlídalo. Dva z nich vzlétli, když kolem nich Daniel procházel. Jejich křídla s vířivým šelestěním rozrážela vzduch. Pozoroval je, jak odlétají a na jejich hedvábně lesklých křídlech se odrážejí poslední zbytky denního světla.

Pak se otočil k budově a teplá jiskřička naděje, kterou živil ve svém nitru, se proměnila ve vystydlý uhlík.

Craven Manor byla mohutná stavba. Tři podlaží vyrůstala ze země jako výsměšná hrozba plná neuspořádaných výčnělků a nepravidelných říms. Přes dvacet tmavých oken střežilo vstup do budovy tvořený třemi širokými kamennými schody vedoucími ke dvoukřídlým dveřím v dřevěném rámu, nahoře zaobleném. Kamenné sloupy podpíraly balkón nad vchodem, pod nějž by se vešlo dobrých dvacet lidí.

Kámen byl starý, omšelý a pokrývaly ho šedozelené skvrny lišejníku. Na rohu budovy vyrůstala věž, která čněla nad hřebenem střechy.

Daniel se ohlédl, jako by měl pocit, že cestou mohl minout ten správný dům. Ale nemohl. Mohutnost budovy byla skličující, ale nejhorší ze všeho byl dezolátní stav, ve kterém se dům nacházel. Mnoho okenních skel bylo prasklých, nebo v nich rovnou zela díra. Kamennými zdmi, ohlazenými desetiletími dešťů, se táhly praskliny vytvářející složitou síť. Otvory po taškách vypadaných z břidlicové střechy přispívaly k celkovému neutěšenému dojmu. Jedno křídlo velkých dřevěných dveří bylo otevřené, ale uvnitř domu se nikde nesvítilo.

Když Daniel stoupal po ošlapaných schodech ke dveřím, pod botami mu křupalo dávno uschlé listí. Dům byl zjevně prázdný.

Daniel stál na horním schodu, třásl se a nepochyboval, že je prvním člověkem, který po desítkách let stanul na tomto místě.

Kdo může být majitelem takového domu? A proč ho nechává v takto zchátralém stavu?

Daniel došel ke dveřím. Jedno masivní dřevěné křídlo bylo pootevřené a jako by ho lákalo dál, do vstupní haly. Danielovy obavy chvíli sváděly tuhý boj se zvědavostí a ta nakonec zvítězila. Sevřel pěsti podél boků, předklonil se a strčil hlavu do dveří.

Vstupní hala byla obrovská. Kolem dokola bylo minimálně dvacet dveří. Na jejím konci stoupalo velkolepé schodiště do prvního a druhého patra. Prostředkem haly vedl koberec, ale vypadal ještě otrhaněji než běhoun v Danielově činžáku.

Čtyři stará, rozpadající se křesla byla rozestavena kolem krbu, vestavěného napravo do zdi. Bylo ale jasné, že ohniště naposledy vychladlo už velmi dávno. Dřevo v košíku vedle krbu bylo suché a jen čekalo, až ho někdo zapálí. Stejně jako všechno ostatní kolem ho však pokrývala silná vrstva prachu.

Předními dveřmi a rozbitými okny dovnitř nafoukalo listí a smetí. Pokrývaly podlahu v hale, v koutech tvořily závěje.

Tohle vypadá špatně. Radši vypadni. Daniel stál na prahu. Jednu ruku měl zdviženou, jako by se chtěl opřít o otevřené dveře, ale pořád se zdráhal čehokoli v tomto domě dotknout. Tady nikdo nežije. A hodně dlouho už tady ani nikdo nebyl. Zmiz odsud.

Než se však stačil otočit a vydat se na zpáteční cestu, něco jej zadrželo. V listí a špíně pár kroků před ním ležela obálka, evidentně umístěná tak, aby ji od vchodových dveří nebylo možné přehlédnout. Byla stejná jako ta, kterou Daniel našel doma za dveřmi. Včetně elegantně nadepsaného ‚Daniel‘ na přední straně.

KAPITOLA TŘETÍ

Otoč se auteč. Stímhle místem je něco hodně špatně. Vypadni, dokud je čas.

Daniel udělal jeden zdráhavý krok do nitra budovy. Pohled upíral na obálku nesoucí jeho jméno. Její zářivá běloba ostře kontrastovala se vší tou hnědí ačerní kolem.

Ať se tady děje cokoli, není to vpořádku. Nebuď blázen. Otoč se amazej pryč.

Pod podrážkami mu křupalo listí. Daniel si olízl suché rty. Nervy měl napnuté kprasknutí asrdce mu bušilo, ale nedokázal tam tu obálku nechat ležet. Čekala, zdánlivě nevinná, pouhých pět kroků od vchodových dveří. Blížil se kní aměl pocit, že se propadá do hluboké černé propasti. Už opravdu skoro nebylo vidět aDaniela skaždým krokem ode dveří do nitra haly dál adál pohlcovala temnota.

Natáhl se pro ten papír. Na rozdíl od podlahy, okolního nábytku amohutného lustru nad jeho hlavou nebyla obálka vůbec pokryta prachem. Alespoň ta se tam tedy ocitla nedávno.

Daniel obálku zvedl. Byla těžší než ta uněj doma. Naposledy se opatrně ohlédl ke dveřím, jako by se bál, že se nakonec přece jen zabouchnou aon zůstane uvězněný vtomhle domě. Pak ale nadzvedl nepřilepenou chlopeň obálky. Byl vní dopis adva ploché kulaté předměty. Daniel napřed vyndal dopis. Tvořily jej dva samostatné listy. Stejně jako pozvánka do Craven Manor byl první vzkaz stručný anapsaný drobným zdobným rukopisem.

Pane Kane,

vaší povinností bude udržovat čistotu vkryptě apečovat ozahradu, jak nejlépe dokážete. Pokud budete potřebovat nějaké zásoby, vzkaz svašimi požadavky zanechte na krbové římse vhale. Pokud byste chtěl bydlet vdomku zahradníka vrohu na konci zahrady, je vám kdispozici. Bude-li vaše práce uspokojivá, plat budete dostávat týdně.

Bran

Plat budete dostávat týdně… Na dně obálky osebe cinkaly ty dva kulaté předměty. Daniel si je vysypal na dlaň. Byly to mince, ale nevypadaly jako žádná současná měna. Byly větší apoměrně těžké. Na přední straně měly vyražený rodový erb. Zdálo se, že jsou zlaté. Tohle je moje výplata?

Byl tam ještě druhý list papíru. Daniel jej zvedl kočím, aby ho mohl přečíst.

Pravidla:

Na pozemek nesmí vstoupit nikdo cizí.

Nevstupujte do věže.

Neopouštějte domek zahradníka mezi půlnocí aúsvitem. Zatáhněte si závěsy. Zamykejte dveře. Když uslyšíte klepání, neotevírejte.

„Tak jo.“ Slova zněj vyklouzla skoro šeptem. Daniel pečlivě složil oba listy papíru avrátil je do obálky. „Jasně. Ne. Ani náhodou.“

Byl zoufalý, ale ne šílený. Opuštěný dům, dopisy, zlověstná pravidla– všechno se to smíchalo do jednoho velkého pocitu „tady něco smrdí“. Vjeho situaci bylo lehkomyslné vydat se po zarostlé stezce ktomu, co nemohlo být ničím jiným než hlavní branou sídla.

Ještě nezodpovědnější však bylo vstoupit do opuštěné budovy jen proto, že viděl tu obálku se svým jménem. Přijmout tady místo zahradníka bylo jako žádat ozápis na seznam nezvěstných.

Budovou se ozval škrábavý zvuk. Vypadalo to, že přichází odněkud zhorních pater, arozléhal se tak, až Daniel mimoděk okrok ustoupil. Čekal, že se nahoře na schodech někdo nebo něco objeví, ale všeru tonoucí, pavučinami pokrytá odpočívadla nahoře zůstala prázdná.

Že by nějaké zvíře? Ti havrani by se rozbitými okny pravděpodobně protáhli. Daniel byl přesvědčený, že je vdomě sám, ale nervy měl jako struny anehodlal tam čekat, dokud se neukáže, že se mýlí.

Mince pořád držel vlevé ruce. Ten večer amožná ipár dalších večerů by za ně mohl dostat něco kjídlu. Nebyl ale zloděj anechtěl dělat potíže.

Vhodil mince zpátky do obálky apoložil ji tam, kde ji našel, na listím pokrytou mramorovou podlahu. Potom couval ke vchodovým dveřím aneustále očima kontroloval halu iodpočívadla horních pater, dokud dveřmi nevyšel ven.

Na stromě uvchodu do domu zůstal jeden velký havran. Vypadal staře. Jeho peří mělo zaprášený šedavý odstín, akdyž se přesouval po větvi, jeho pohyby byly pomalé. Když ale Daniel sbíhal po polokruhových schodech, sledoval ho upřeně jako dravec svou oběť.

Při Danielově návratu zanedbanou zahradou už naplno vládla noc. Ztratil orientaci anevěděl, kudy kbráně. Ze země občas vykukovaly kameny, ale zdálo se, že cesty vedou nejrůznějšími směry. Daniel jednu zvolil, modlil se, aby to byla ta správná, aprodíral se mezi dvěma trnitými keři. Hlavně co nejrychleji pryč.

Dům za jeho zády jako by ho pozoroval. Vprůčelí zelo tolik oken. Avšechna černá astudená. Kdyby byl někdo uvnitř, mohl by Daniela sledovat skryt vdokonalé temnotě obklopený pavučinami aprachem.

Ta myšlenka byla absurdní. Vzhledem khavarijnímu stavu nemohl vdomě nikdo žít. Kdo ale poslal ten dopis? Aproč chtějí uvést zase do pořádku tu zahradu?

Instrukce vdopise zmiňovaly kryptu. Daniel ji ale na své cestě pryč ze zahrady nezahlédl. Buď byla skryta za domem, nebo tak obrostlá zelení, že prostě nebyla vidět. Daniel se dál prodíral kupředu avklopýtal na malou loučku. Kolem prázdného, prasklého pítka pro ptáky tam stály mramorové sochy pokryté stopami po tekoucích pramíncích vody. Danielovi připadalo, že kámen pláče. Sochy zobrazovaly ženy, kentaury amínotaury vystupující zpopraskaných sloupů. Hlavy měli zvrácené kobloze aústa otevřená vněmém křiku. Daniel se snažil odvrátit zrak.

Cestou kdomu žádné sochy nemíjel. Prohrábl si vlasy prsty obou rukou apokoušel se nepodlehnout panice.

Vířivý zvuk nad hlavou Daniela vyděsil. Vyjekl aklopýtavě vrazil do jedné ze soch. Zachytil se mramoru asklonil se před tmavým stínem nad sebou.

Přímo nad ním přeletělo hejno havranů. Jejich křídla dělala značný hluk– uptáků vletu takový lomoz obvykle nezaznamenával. Za pár vteřin ale bylo po všem. Daniel se přerývaně nadechl apustil se sochy. Byla to řecká dívka, které při vylévání vody zamfory sklouzlo roucho aodhalilo lákavou nahotu. Ve spárách sochy se usadila špína apřeměnila je včerné linky… zvláště kolem očí. Dívka vypadala, že pláče.

Když od ní Daniel stlukoucím srdcem abolestně sevřenou hrudí couval, zahlédl mezi dvěma stromy vysokou kamennou zeď. Pokračoval podél ní směrem doleva, kolem dalších trnitých keřů avyschlého jezírka. Křoví bylo husté, avcestě se navíc náhle objevila kovová lavička. Vylezl na ni aslyšel, jak pod jeho vahou vrže. Když seskočil na její druhé straně, vdálce před sebou uviděl bránu do zahrady. Tělem mu proběhla vlna úlevy azahřála jeho chladem tuhnoucí údy.

Zbytek cesty běžel, přeskakoval hustý porost aani si nevšiml, že se rukávem zachytil za větev jednoho suchého stromu anatrhl si ho. Doběhl kbráně aprotáhl se úzkým otvorem. Jeho kolo tam čekalo. Bez ohledu na protesty unavených svalů si je přehodil přes rameno.

Věnoval poslední pohled budově Craven Manor. Stromy skrývaly všechno svýjimkou rozbité, tmavé břidlicové střechy ačásti věže. Bylo mu jasné, že je to jenom zrakový klam, ale na vteřinu měl pocit, jako by se vjednom zoken věže něco pohnulo.

* * *

„Ahoj, tak jsem zpátky.“ Daniel strčil do dveří, aby se otevřely, ale na rohožce strávil ještě minutku čištěnímbot. Věděl, že musí vypadat dost šíleně. Cítil, že má listí ve vlasech aruce špinavé od toho, jak se prodíral mezi stromy. Alespoň že kolo ztoho všeho vyšlo bez úhony. „Nebudeš věřit, co se mi stalo…“

„Ahoj.“

Na pohovce vobýváku seděl vedle Kylea nějaký cizí člověk. Dlouhé vlasy měl stažené do ohonu avpodpaží se mu na košili skvěly dva velké koláče potu. Hráli sKylem nějakou střílečku, když ale Daniel vešel do místnosti, Kyle hru zastavil.

„Čau, kámo.“ Kyle se opřel zády opolštář za sebou azakřenil se. Vypadal, jako kdyby se ze všech sil snažil zadržet výbuch smíchu. Něco vjeho výrazu Danielovi říkalo, že ta legrace míří na jeho účet. „Že ti to ale trvalo, než ses dostal domů. Pamatuješ, jak jsme se bavili, že vezmeme třetího spolubydlícího? Tohle je Fletch.“

„Ahoj,“ řekl znovu Fletch. Tentokrát zvedl jeden prst zdálkového ovládání, aby Daniela pozdravil.

„Ahoj. Aha. Páni.“ Daniel se zmohl na krátké zasmání. „To teda bylo rychlý.“

Kyle se dálkovým ovládáním poškrábal na tváři. „Jo, Fletch se rozešel sholkou, takže tady snáma bude nějakou dobu bydlet. Vezme si tvůj pokoj. Pohovka ti bude stačit, ne?“

Daniel několikrát otevřel azase zavřel pusu. Všechno se to dělo nějak moc rychle. Byl unavený ahladový ajediné, po čem toužil, bylo přijet domů, osprchovat se azalézt do postele. „Vlastně bych si svůj pokoj radši nechal, jestli to nevadí.“

„Není tam místo na druhou postel.“ Kyle pokrčil rameny, jako by chtěl naznačit, že se nedá nic dělat. „AFletch nemůže spát tady. Zkuchyně sem oknem svítí lampa zulice ato by ho budilo.“

„Trpím nespavostí,“ potvrdil Fletch.

„Jasně, takže potřebuje samostatný pokoj. Směna vobchodě srybama ahranolkama mu začíná brzy. Potřebuje se vyspat.“

„Počkej,“ Daniel si prohrábl vlasy, znichž se na zem snesli lístečky, prach apavouček, který se tam mezitím uhnízdil. „Mám pocit, že jsi říkal, že spolu děláte.“

„No, hele, kupuju si od něj oběd, nebo ne?“ Kyle plácl Fletche po rameni, vstal, obešel křeslo astoupl si těsně před Daniela. „Jde oto, že cáluje. Takže pokoj je jeho.“

„Ale– já přece taky.“ Směs zoufalství afrustrace sevřela Danielovi hrdlo, jeho hlas zněl přiškrceně. „Ani jednou jsem se snájmem nezdržel. Ani jednou!“

„Ale jsou tady ty další věci. Jídlo, pivo, nový videohry. Ato všechno stojí peníze. Takže dokud nehejbneš zadkem aneseženeš si práci, musí ti stačit to, co se nabízí. Jasný?“

Ta nespravedlnost pálila jako čert. Daniel se Kyleova jídla nikdy ani nedotkl. Ani ve dnech, kdy opravdu neměl co do úst. Ale věděl, jak to jeho bratranec myslí: Fletch měl dostatek peněz na věci, které si Daniel nemohl dovolit. Věci, na které si Kyle dělal zálusk.

Kyle ho poplácal po tváři vgestu falešné starostlivosti, při němž Danielovi vzkypěla krev. „Když budeš na Fletche milej, možná bys uněj mohl dělat. Mohl bys umejvat nádobí nebo tak něco. Je jim celkem jedno, kdo unich tyhle práce dělá.“

„Já už mám práci.“ Slova zněj vylétla dřív, než si to stačil rozmyslet. „Budu dělat zahradníka. Budu mít dobrej plat. Amůžu tam ibydlet. Takže… takže…“

Kyleovy ochablé tváře se nafoukly, jak se snažil nevybuchnout smíchy. „Cože? Zahradníka? Takový zaměstnání pořád ještě existuje? Děláš si ze mě srandu.“

„Nedělám. Mám dopis!“ Vytáhl dopis zkapsy azamával jím Kyleovi před očima. Bratranec se ale jen otočil avydal se zpátky do obýváku spohrdlivým: „Pche!“

Fletch si jednou rukou nabral brambůrky zpytlíku před sebou adruhou zase pustil hru. „Jo, hele, avystěhoval jsem ti věci zpokoje, kámo. Jsou vpředsíni. Doufám, že ti to nevadí nebo tak něco.“

* * *

Doufám, že ti to nevadí nebo tak něco. Ta slova vířila Danielovou myslí, když ležel na pohovce anemohl usnout. Ležel tam azíral do zažloutlého stropu nad sebou. Na pohovce byly několik měsíců staré skvrny od toho, jak se tam Kyle pozvracel, ajejí délka nestačila ani na to, aby si Daniel vleže natáhl nohy. Světlo zpouliční lampy se dralo dovnitř kuchyňským oknem bez záclony ajejí záře se rozlévala po zdi vedle Daniela. Bylo to mnohem rušivější než třeba noční orientační světlo do zásuvky. Doufám, že ti to nevadí…

Převalil se na bok asevřel ruce pod polštářem. Vždycky se mu podařilo nějak sehnat svůj podíl na nájmu. Pronajímal si pokoj– ne jen pohovku. Pokoušel se vyjednat si snížení nájmu na dobu, kdy bude pokoj obývat Fletch, ale Kyle otom nechtěl ani slyšet. Potřebovali peníze na vybavení anové hry.

Vybavení anové hry. Daniel se mračil na krabice vyrovnané za televizním přijímačem. Kyle už jich měl skoro třicet. Přibývaly tempem jedné nebo dvou za měsíc.

Takhle přece nemůžu žít. Ale… nemám kam jít. Nebo ano?

Znamenalo to, že si zněj buď utahuje někdo bohatý– třeba producenti nějaké televizní show, která zjišťuje, kam až jsou schopní nezaměstnaní chudáci zajít–, nebo je ta nabídka skutečná.