Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Copyright © David Věrný, 2023

Cover © Adéla Korbelářová, 2023

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2023

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-3344-6 (ePub)

ISBN 978-80-277-3345-3 (mobi)

obsah

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ

KAPITOLA TŘETÍ

KAPITOLA ČTVRTÁ

KAPITOLA PÁTÁ

KAPITOLA ŠESTÁ

KAPITOLA SEDMÁ

KAPITOLA OSMÁ

KAPITOLA DEVÁTÁ

KAPITOLA DESÁTÁ

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

KAPITOLA DVANÁCTÁ

KAPITOLA PRVNÍ

krev

Dnes měl Petr dlouhý a náročný den, malou oslavu si zasloužil. Music Bar, na který denně koukal oknem z kanceláře, posloužil dokonale.

Roky tvrdé práce se konečně vyplatily. Pět let nechodil domů k večeři dříve než v sedm večer. Pět let vídával Janu v šeru obývacího pokoje či ložnice, kde se unavený snažil v pěti minutách lásky kompenzovat jejich ztracený čas. Pět let tvrdohlavého a stále obtížnějšího odmítání dítěte. Dítě a partner potřebují klid, zázemí a Petrovo povýšení.

Když ředitel při ranní poradě oznámil jméno nového národního manažera, hlasitý tlukot srdce dosavadního team leadera Petra Krátkého slyšel každý v zasedací místnosti. Takové bylo ticho z překvapení. I přes nesporné profesní kvality a pracovní nasazení byl oproti kolegům ve firmě krátce. Nikdo tedy tuto nominační alternativu neočekával. Ani Petrův kolega a nejlepší přítel Tomáš, který měl dle všech předpokladů pozici získat.

Při vstupu na pánskou toaletu v baru Petr ztratil balanc, stočil se prudce doleva, kde jeho další postup zkomplikoval odpadkový koš a zeď. Jako malé dítě hledající rovnováhu se o zeď opřel dlaněmi a po studených obkladech se dostal až k umyvadlu.

Pár vteřin s hlavou pod studenou vodou pomohlo. Petr se narovnal a pyšně se na sebe podíval do zrcadla. Rukou si srovnal mokrou patku.

„Národní manažer, kilo základ, už žádné plazení u posraných klientů a nad sebou jednoho plešatého blba, vole, konečně!“

Když se dostatečně nabažil nového manažerského já, nechtěně sjel opileckým pohledem na spodní část své bílé košile.

„Na Kristova léta slušná pneumatika,“ s úšklebkem okomentoval svůj tučný odraz v zrcadle a dvakrát si přes pupek přejel dlaní.

Vícekrát to nestihl, ruka se reflexivně přemístila na ústa, kde pomohla zastavit počínající zvracení. Na poslední chvíli.

Petr pít uměl, dokázal včas rozpoznat plnící se hráz a zastavit přítok. Dnes to bylo poprvé, kdy to nedokázal. Whisky od Tomáše byla tou poslední kapkou, která stěnu hráze protrhla.

Petr vyšel vrávoravým krokem z toalety. Hlučná hudba, bavící se kolegové, barevné odlesky z disko koule … Vše začalo splývat v jedno. Musel na vzduch.

Na chodníku před barem zastavil, rozhlédl se na všechny strany a pár vteřin přemýšlel, jakým směrem se vydat. Ano, vlevo je to správně, tudy kolem zastávky vede cesta do ráje.

Tak pojď, ty velký zvíře, ty národní manažere, jdeme potěšit ženu.

Jarní vzduch byl tu noc příjemně osvěžující, ale Petrovi bylo každým krokem hůř. Byl vděčný za všechny pevné body, u kterých si mohl odpočinout. Cestou domů nebylo jediné lampy, se kterou by se neobjal, lavičky, na které by chvilku neposeděl, a zábradlí, o které by se neopřel. Chodník i stěny domů se motaly v nekonečné spirále. Čím blíže byl domovu, tím hlouběji jej pohlcovala opilecká mlha. Konečně dveře.

„Lásko … Lááásko!“ Více ze sebe nebyl schopen dostat. Byl rád, že se opřený o kliku udržel na nohou.

Chvilku ticho, pak zvuk klíče v zámku a těla, padajícího na podlahu bytu.

„Zvedat tě teda nebudu, ty čuně!“

„Se umeju … Neboj, budu ok.“

Jana jen s velkou námahou sundala z ležícího Petra kabát, který mu nedávno koupila k narozeninám. Hugo Boss za dvacet tisíc, ten pozvracet nenechá.

Petr se zvedl na čtyři jako pes a pomalu zamířil ke koupelně. Co psí krok, to pád na bok a jen s velkými obtížemi se opět dostával na všechny čtyři a pokračoval v nesnadné cestě. Jana mu otevřela dveře od koupelny a zhnuseně odešla do obývacího pokoje.

Celý mokrý zíral do zrcadla a nemohl pochopit, co se s ním děje. Jindy vypil mnohem víc a nikdy … Ani neudržel svůj pohled v zrcadle, oči těkaly na všechny strany. Potřeboval vzduch, okno.

Vší silou se odrazil od umyvadla směrem k otevřeným dveřím. Setrvačností vběhl přes chodbu do obyváku, kde se zastavil o křeslo a upadl. Konečky prstů nahmatal zeď, postavil se a naklonil k nedalekému okennímu parapetu.

„Otevřít, prosím, potřebuju vzduch … Jani … Prosím!“

Janin naštvaný pohled se změnil v čirý strach. Petrův obličej byl bílý, celý pokrytý potem. V obavách z možné otravy alkoholem vyskočila z gauče, otevřela okno a přidržovala nepravidelně dýchajícího Petra, aby z něj nevypadl.

Mobil, můj mobil je na stole! Věděla, že Petra pustit nemůže. Pár vteřin váhala, co udělat, než si vzpomněla na nehodu z minulého týdne.

Ten den byla nakoupit jídlo a s taškou čekala na tramvajové zastávce. Autem nejela, nechtěla být sama. Byla ráda za jakoukoliv společnost, i když se jednalo o anonymní, často zapáchající spolucestující.

Tramvaj zvonila padesát metrů před zastávkou a všichni cestující se připravovali nastoupit. Ale tramvaj zvonit nepřestávala, a tak se za ní Jana otočila, aby zjistila proč.

Ten sotva patnáctiletý kluk šel přes koleje jako kůň s klapkami. Sluchátka v uších, a bezbarvý výraz husťáka ve tváři brzy vystřídaly údiv a ohlušující nářek.

Nějaký postarší pán zareagoval jako první, strhnul z krku silnou vlněnou šálu a podvázal chlapci amputovanou nohu nad kolenem. Kluk byl v šoku, a tak mu zachránce s vlněnou šálou začal pokládat zdánlivě nesmyslné otázky. Nepřestával na něj mluvit, dokud během tohoto groteskně hororového rozhovoru nepřijela sanitka, zavolaná ostatními svědky.

To je ono, musím na něj mluvit … budu mluvit. Uklidní se a já budu mít čas zavolat záchranku.

„Petře, dýchej! Pořádně dýchej, ty prevíte! Jsem pyšná, že tě povýšili! Od toho dopoledního telefonátu jsem se tě nemohla dočkat, lásko!“

„Promiň, nechtěl jsem …“

„Nemluv, lásko. Za chvilku se ti uleví, já zavolám pomoc a bude zase dobře. Příště půjdeme slavit spolu, ano? Dáme si večeři a něco dobrého k pití. Ale já jen jednu skleničku, lásko, maminky pít nesmí.“

I přes svůj stav Petr okamžitě ztuhl. Náhlý vztek, adrenalin … Na krátký okamžik mlha zmizela. Ve vteřině se narovnal a s pohledem běsnící šelmy se otočil.

„Ty jsi těhotná?!“

Když Jana spatřila Petrův výraz, instinktivně ustoupila o krok vzad.

„Ano, budeme mít dítě, miláčku! Petře, budeš táta!“

„Co kdyby mě nepovýšili?! Kurva, jsme se nějak domluvili!“

„Miláčku, nekřič na mě!“

„A jak jsi mohla otěhotnět, když bereš prášky?“ procedil přes zuby již tiše, ale o to hrozivěji.

„Já, Petře, já už nemohla … Pořád tu jsem tak sama a víš, kolik už mi je … Myslela jsem, že budeš mít radost.“ Jana si sedla do křesla, vložila hlavu do dlaní a začala hlasitě plakat.

Hučení a bolest ve spáncích, okolní svět se roztočil. Petr se jen s vypětím všech sil udržel vestoje opřený o okenní parapet. Hlasitý tlukot vlastního srdce v šíleném tempu.

„Ty jsi je úmyslně nebrala! Ty jsi za mými zády …!“

Rudo před očima, všechny smysly ovládl zuřivý vztek. Petr se přestal ovládat, odrazil se od parapetu a začal jako zombie s nataženýma rukama klopýtat k Janě.

Tma.

Světlo.

To je bolest! Proč je roztaženo? Petr ležel na zádech a sbíral odvahu otevřít oči. Silné pálení pod víčky a hlava hrozící explozí. Odhodlal se pootevřít oči, ale paprsky slunce bolest ještě zesílily, musel je okamžitě zavřít.

No jasně, zas naschvál nezatáhla závěsy. To jsem večer něco vážně posral! Naposledy tenhle druh pomsty použila před půl rokem.

Petr byl na obchodní schůzce až v Ostravě. Jednání se kupodivu neprotáhlo, a tak mohl vyrazit zpět do Prahy už po poledni. Provoz nebyl hustý, na dálnici nepřekvapila žádná kolona, den se zdál naprosto dokonalý.

Asi po dvou hodinách jízdy zastavil u benzínky, načerpal plnou nádrž nafty a šel zaplatit. Byla to jeho oblíbená čerpací stanice.

Hned mezi dveřmi jej i přes rýmu přivítala vůně vyhlášených hot dogů. I kdyby tu prodávali nejdražší naftu v republice, parkoviště před pumpou by bylo vždy plné.

Trpělivě vystál frontu, a když už měl tak pohodový den, koupil si rovnou dva kousky s veškerou dostupnou přílohou. Chilli v hot dogu přímo zbožňoval.

Petr pokaždé pozorně sledoval obsluhu. Pohrdal někým, kdo sotva prošel základkou a přinesl domů upocených dvanáct tisíc. Stačil jeden kontakt ruky s hot dogem bez předepsaných rukavic či kleští a okamžitě požadoval jiný párek či rovnou výměnu prodavače.

Tentokrát vše proběhlo bez problémů, a Petr si tak mohl naplno užít chuť šťavnatého párku s lehce nahořklou cibulkou v křupavém pečivu, to celé zalité jím milovanou chilli omáčkou.

Když po jídle usedal do služebního auta, cítil lehkou únavu a příjemné teplo v břiše.

Ujel sotva pár kilometrů a příjemné teplo se začalo měnit v křeče, lehká únava v krůpěje potu na čele.

„Kráva ušmudlaná! Co mi to prodala?“

Další benzínka byla až za dvacet kilometrů, věděl, že je to pro jeho kalhoty příliš daleko.

„Přece se neposeru na sedadlo!“ zaklel a prudce strhnul auto k pravému kraji dálnice. Stačil pouze zapnout výstražná světla, přeskočit svodidla a utíkat do blízkého lesa.

To je lepší než orgasmus!

Když se skrytý za stromem s úlevou vyprázdnil, uvědomil si, že se nemá čím utřít. Papírové kapesníky nechal v autě a okolo sebe měl jen spadané listí. Automaticky k nim natáhl ruku, ale v půlce pohybu se zasekl. Nejsem nějaký venkovský balík.

Rozepnul si bundu a vytáhl z vnitřní kapsy peněženku.

„Kdo v dnešní době používá cash?“ S těmi slovy vytáhl několik menších bankovek a degradoval je na toaletní papír.

Podobných nucených zastávek měl několik, bankovky již nahradil papírovými kapesníky, ale do Prahy se dostal až pozdě večer.

Vyčerpaný, naštvaný a s velkou žízní způsobenou akutním průjmem přijel domů.

„Myslela jsem, že cesta z Ostravy trvá čtyři hodiny, ale proč zrovna dnes chvátat za svou ženou domů, viď?“ přivítala svého muže viditelně napružená Jana.

„Promiň, Jani, dneska bez hádek prosím, mám dost.“

Jakmile v Petrovi zmizel celý půllitr vody, dala o sobě střeva znovu vědět.

„Kam zase běžíš? Připravila jsem ti dobrou večeři.“

Dveře od toalety se hlasitě zabouchly.

Po deseti minutách pekla stál Petr v koupelně před umyvadlem a jen čekal na další střevní záchvat. Tentokrát touhu po napití potlačil a pouze si studenou vodou opláchl obličej. Bolest břicha ustoupila, pot z tváře začal mizet a Petr se cítil o poznání lépe.

„Lásko, co tam pořád děláš? Pojď si sednout.“

Když vcházel do obýváku, nemohl si nevšimnout bohatě zdobeného stolu, dobrého vína a rozzářené tváře své ženy. Poznal, že se něco děje, něco slaví, a vůbec netušil co.

Aby předešel podobným trapným situacím, měl všechny důležité narozeniny či výročí zapsány v mobilu. Jak je možné, že mu dnes nezazvonilo žádné upozornění?

Situaci musel zachránit. Aby zjistil, co se děje, potřeboval získat čas. Při představě večeře se mu zvedal žaludek, ale přirozenější způsob odvedení pozornosti nenašel.

„No tak, nosíme na stůl, Jani, už se těším, co to bude, voní to nádherně.“ Ve skutečnosti toho moc necítil, už týden měl smrtelnou mužskou nemoc, rýmu. Ale díky ní měl v autě dnes tolik důležité papírové kapesníčky.

„Hodinu jsem hledala originální recept a dvě hodiny sháněla po Praze ty správné ingredience. Chtěla jsem ti to připravit přesně tak, jak jsi na to zvyklý a jak to miluješ,“ řekla Jana a natěšeně odběhla servírovat večeři.

Petr rychle vyndal z kapsy saka svůj mobil, odemkl jej a v okamžení zjistil, co se děje. Nemusel ani otvírat kalendář, oznámení se spustilo v přesně uložený čas před několika hodinami. Bohužel přesně v tu chvíli, kdy přes hluk dálnice neslyšel a měl naprosto jiné a naléhavější starosti.

Výročí! Do pytle, a já nic nemám, ani tu posranou kytku!

Petr se v této situaci neocitl poprvé a věděl, jak ji vyřešit. Rychlý telefonát a dárek s kyticí klepe na dveře.

Už se zvedal od stolu, aby po telefonu vše zařídil, když na něj ve stejný okamžik zavolala Jana, aby zavřel oči a nedýchal. Nekonečných dvacet vteřin.

„Už můžeš!“

Silná rýma nepomohla, a tak se čich spojil se zrakem. Známá vůně a pohled na dva velké hot dogy, koupající se v tuně chilli omáčky.

„Jdi s tím do prdele!“ To bylo to poslední, co stačil vyslovit, než k chilli omáčce přidal obsah svého žaludku.

Tři dny pak byly závěsy nezatažené a jako bonus dostal celibát.

Co jsem provedl tentokrát? Zas týden v tiché domácnosti? Kdyby mě alespoň ta hlava tak nebolela.

„Jani! Ať jsem udělal cokoliv, prosím, doneseš mi růžový prášeček a vodu? Nemluv na mě, trestej mě, ale ten prášek a vodu, děkuji.“

Petrovi se stále nechtělo pohnout ani otevřít oči. Představa celého dne s kocovinou a naštvanou ženou ho z postele moc nelákala.

„Jani, prosím! Dám se do kupy, vysprchuju se a promluvíme si o včerejšku, ano?“

Stále žádná odpověď.

Do prdele!

Petr otevřel oči a jeho teorie o nezataženém závěsu se ukázala jako správná. Sluníčko jej bodalo do očí a znásobovalo již tak silnou bolest hlavy.

„Jani! Oči mě pálí, tělo bolí, jako by mě zkopal kůň, hlava mi bouchne, můžeš mi prosím přinést ten prášek?!“

Opět bez odpovědi. Začal být nervózní.

Jana přišla vždy. Někdy více, někdy méně naštvaná, ale vždy přišla. Těšila se na tu ranní převahu, kdy Petra i díky kocovině argumentačně smete. Milovala tu jednodenní nadvládu, kdy se Petr smrskl na pouhého přikyvovače. Tak proč už tu není? Třeba bez prášku, jen s plnou pusou výčitek. Kde je? Pokusil se pohnout. Pohyb prstů u levé nohy jej zabolel.

„Co jsem to nakopl? No to zase bude ostuda.“

Pomalu si protáhl celé tělo a na konci pohybu si spokojeně založil dlaně pod hlavu.

„Ale jinak mě nic nebolí. Paráda. Tak to jsem byl jen zlitej a někde jsem zakopl nebo skopnul popelnici.“

Bolest hlavy nepolevovala. Dlaněmi přejel po zátylku až k čelu, ale ruce po vlasech přirozeně nesklouzly, lepily.

Petr ležel na zádech a s hrůzou koukal na své zakrvácené ruce.

„Ty vole, do prdele!!! Jani! Musím k doktorovi, mám rozbitou hlavu. Tohle už není sranda, Jani!“

Odpovědi se mu nedostalo.

„Můžeš laskavě hnout tou nasranou prdelí a přinést mi ten prášek s vodou? Pak si zase trucuj, ale já se potřebuju zmátořit a dostat na pohotovost. Pozítří mám první poradu v nové funkci a bylo by vcelku vhodné, kdybych se tam objevil.“

Ticho.

„Do prdele s tebou!“

Petr už to nevydržel, zapřel se rukama o postel a chtěl rychle vstát, ale do pravé dlaně mu vjela ostrá bolest. Reflexivně se otočil za zdrojem bolesti. V jednom okamžiku zkameněl a z úst vyšel děsivý výkřik.

Pravou dlaň si při zvedání pořezal nožem, který ležel na posteli. Ležel tam na potřísněném povlečení, celý pokrytý zaschlou, tmavě červenou krví.

Petr byl ve vteřině na nohou, bolest hlavy doplnil strach.

To není možné. Jana je určitě na nákupu, je někde pryč. Já to vím.

„Jani! Jani!“ zoufale volal Petr do ticha bytu a jako v transu pozoroval své zakrvácené ruce.

„Ten nůž znám! Ten jsem jí koupil. Ten zasraný krvavý nůž znám … já ho znám!“

Ruce, a po chvilce celé Petrovo tělo, se začaly nekontrolovatelně třást. Jednou rukou se musel opřít o skříň a zanechal tak otisk dlaně, jako zanechávali pravěcí lidé v jeskyních.

Spolu se vzpomínkou na nůž se mu náhle vybavila část minulého večera. Po pár krocích se v šoku sesunul v předsíni na podlahu. Neměl odvahu vejít do obýváku.

Nakonec vstoupil.

Tam ve svém křesle, stejně tak, jak si ji naposledy pamatoval, seděla stále … Se zakrvácenou halenkou a s podříznutým hrdlem.

Když se Petr probral z bezvědomí, jeho přesvědčení o nevině dávno vyprchalo. Roztřesený seděl na podlaze obýváku a pokoušel se pochopit svůj čin. Jak dokázal zavraždit svou ženu, kterou i přes své často přezíravé chování skutečně miloval. Ženu, která ve svém lůně nosila dítě.

Šok po několika vteřinách směr uvažování dokonale otočil a Petra pohltil čistý pud sebezáchovy. Strach o jeho vlastní osud ho zcela ovládl.

„Já sedět nepůjdu! Dvacet let za dvojnásobnou vraždu. Nechat se šukat … Kolem sebe do konce života jen čtyři stěny. Nikdy!“

Stále seděl schoulený na podlaze v obýváku, křečovitě se držel nohou, v hlavě tisíce myšlenek.

„To se radši zabiju. Já sedět nepůjdu, jo, zabiju se!“

Jako smyslu zbavený vstal z podlahy a šel do kuchyně, přitom si dával veliký pozor, aby se ani jedinkrát nepodíval na zohavené manželčino tělo.

V kuchyni si vybral velký ostrý nuž na maso, se kterým si sednul na toaletu. Vyhrnul si rukáv od košile a přiložil ostří nože k zápěstí pravé ruky.

Ve spáncích mu ťukaly malé kovadliny, hlava se točila. Nedokázal to, neřízl.

Tady ne, přijede policie, zachrání mě a půjdu sedět. To chce jistotu, jistotu někde mimo civilizaci, kde mě nikdo nenajde, kde bude čas vykrvácet.

Z tisíce pomatených nápadů jej zaujal ten poslední. Zachytil se v hlavě daleko nejpevněji. Stále se objevoval a překrýval všechny ostatní.

Šumava.

Jako dítě jezdil Petr za dědou na Šumavu. Děda byl vysoký muž s plnovousem, který se pro svou profesi hajného doslova narodil. Po celém okolí byl velice vážený, což Petr poznal sám, když s dědou jezdili do nedalekého městečka na pouť. Většina lidí zdravila dědu již zdálky. A nezdravili ze strachu, jak to bylo v té době běžné, ale z úcty. Děda význam slova pomoc bral velice vážně a nikdy ji nikomu neodmítl. Nezáleželo na tom, jestli se jednalo o soudruha tajemníka z OV KSČ, který se opilý ztratil na honu, nebo o stařenku, která si při sbírání borůvek opřela kolo o jeden z mnoha stromů v lese.

Babička umřela, když byly Petrovi tři roky. Nepamatoval si ji. A osamocený děda byl rád, když za ním každé léto malý vnouček přijel. Celý měsíc s dědou strávil v hájovně, která byla uprostřed hlubokého a starého šumavského lesa.

Zprvu se tam bál, děsil se podivných bytostí, které mohl v tom magickém a zdánlivě nekonečném lese potkat. Ale po čase si ho zamiloval a často v něm i s dědou přespával.

Kdo ví, jak by se jeho život vyvíjel, kdyby dědu nezabil padající strom a on se s rodiči nepřestěhoval do Prahy.

Praha, nekonečná betonová džungle, kde lidé freneticky spěchají, aniž by tušili za čím nebo kam. Ale po čase si nejen zvykl, ale zamiloval si ji. Zamiloval si energii, tu nevyčerpatelnou energii, kdy den nekončil večerem a noc ránem. Praha ho pohltila stejně jako mnohé ostatní, co se do ní přistěhovali hledat štěstí. Pohltil ho konzum, velikost, příležitosti … A hluboký šumavský les z dětství byl zapomenut.

Vystresovaný Petr pobíhal po bytě s turistickým batohem v ruce a vhazoval do něj věci, vybrané pro poslední cestu. Nůž zamotaný do utěrky, toaletní papír, klíče od auta, balíček kapesníků, nabíječku, prázdnou plastovou láhev, sušenky a šňůru na prádlo, kdyby se podřezání zápěstí nepovedlo.

Oblékat se nemusel, spal v oblečení z minulého dne. Pouze si oblékl svůj nový kabát, přehodil batoh přes levé rameno a otevřel vchodové dveře. Na chvilku se zarazil, měl nutkání se otočit a prohlédnout si vše, co najednou ztratil, svůj domov i svou lásku, ale zbabělec uvnitř ho pošťouchl z bytu ven.

Dveře se zabouchly, zvuk vzdalujících se kroků vystřídalo ticho. Čas od probuzení k útěku … pouhých dvanáct minut.

KAPITOLA DRUHÁ

sebevražda

Žádné dramatické azdlouhavé startování auta se nekonalo. Motor naskočil po prvním otočení klíčku vzapalování aPetr bez problémů vyjel zparkoviště na silnici. Vrozrušení si nebyl schopen vzpomenout na jméno města, kam jezdili sdědou na pouť, atak zadal do navigace název jihočeského krajského města, České Budějovice.

Automaticky šlapal na plyn asledoval modrou čáru vnavigaci. Hlasité pokyny ke změně směru nevnímal. Vlastně nevnímal ani cestu samotnou.

Stále měl před očima mrtvou Janu. Sedící vkřesle nasáklém její krví. Čekala se mnou dítě … mou krev. Ajá ji kvůli tomu zabil. Kdo je schopný takovou zrůdnost udělat? Co je schopné takovou zrůdnost udělat? Jsem netvor.

Tak se otoč audej se. Policejních stanic je všude kolem dost. Ty nemůžeš svobodně chodit po světě, nejsi člověk. Udej se!

Podíval se na displej navigace azačal vyhledávat nejbližší policejní služebnu. Po chvilce byl vyrušen výjezdem zdálnice– odbočka na Benešov. Ta trocha času stačila vnitřnímu zbabělci opět ovládnout Petrovo uvažování.

Ne! Trest smrti je zrušený ajá se tahat po nekonečných soudech nenechám. Už vidím ty nadržený reportéry ztelevizních stanic adeníků, jak ke mně natahujou pracky smikrofony, celý lační zachytit jakékoliv slovo od vraha vlastní rodiny. Zostudím své rodiče před celým národem apak shniju někde ve Valdicích smuklovským pérem vprdeli. Nasrat! Udělám, co musím udělat. Musím chcípnout!

Okolo Benešova míjel dopravní značku svarováním „Úsek častých nehod“ ana moment jej napadlo, že by nebylo špatné si cestu k„zaslouženému trestu“ zkrátit. Počkat si na protijedoucí kamion abez brzdění pod něj vjet.

Blbost! Passat má tolik bezpečnostních asistentů … Přežiju aValdice snadrženým muklem mě stejně neminou. Ipřestože řídil, měl hlavu plnou myšlenek, vzpomínek avýmluv, kterými sám sobě ospravedlňoval svou zbabělost.

Před rokem kupovali pro Janu auto. Jana si vybrala Ford Fiestu, ale Petr jí pod záminkou služebního jednání vzal nejprve do dealerství VW.

Scénář měl sprodejcem předem domluvený. Nic jiného než VW nechtěl, zpředstavy zaparkované Fiesty před domem se mu dělalo špatně. Ale Jana se nedala tak lehce odradit aani předem připravené divadlo alákavé cenové nabídky její rozhodnutí nezměnily. Petr už to dál nevydržel avstoupil do jednání.

„Jani, znáš přísloví– šaty dělají člověka? To přísloví vzniklo vdobě, kdy auta ještě nebyla ačlověk se teda ve společnosti mohl prezentovat hlavně oblečením. Afungovalo to dokonale. Vpořádném oblečení se iprostoduchý vidlák dostal mezi smetánku, kde by jinak mohl maximálně roznášet jednohubky na podnose. Rozdíl vdnešní době je jenom ten, že kvalitní oblečení, hodinky aboty už nestačí, lásko. Potřebuješ idostatečně reprezentativní auto, přesně dle tvé úrovně, aten nabízený Passat je ideální volba.“

„Ajak je bezpečný!“ dodal prodejce.

Jak je bezpečný … Ty debile! SFiestou bych to mohl narvat ipod Avii, zaklel si vduchu při vzpomínce na aktivního prodejce.

Cesta utíkala rychle, byla neděle, provoz minimální, atak byl Petr brzy před Budějovicemi.

Na první světelné křižovatce po vjezdu do města projel na červenou. Až silné troubení naštvaných řidičů vrátilo zamyšleného Petra zpět na silnici.

„Kurva! Chceš do basy kvůli zasraný červený!“ řval zplných plic amlátil vzteky do volantu.

Po pár stech metrech zabrzdil za zastávkou MHD, vystoupil zauta ašel se na čerstvý vzduch uklidnit aprotáhnout. Celou dobu sledoval dění okolo sebe apokukoval po možných kamerách. Využil křoví poblíž avyčural se za ním.

Probrán chladným dubnovým vzduchem nastoupil zpět do auta arozjel se ibez nastavené navigace dál, směrem na Český Krumlov. Cestu znal abenzínu měl dostatek, nebylo potřeba dalších zastávek.

Během krátké chvíle se ponořil zpět do svých představ. Zas to křeslo akrev … Bože, kdy to skončí? Já už to nechci vidět!

Asi sto metrů před Petrem náhle vkročila do vozovky postava ajasným gestem signalizovala příkaz kzastavení.

Petr vyděšeně vytřeštil oči.

„Konec! Jsem vhajzlu! Cajti, zkurvení cajti!“

Napadlo ho ujet.

Nedělej to! Veměstě ne … Nemáš šanci. Vyjedou ze všech ulic avrhnou se na tebe jak vosy. Zachovej klid. Zaplatíš súsměvem pokutu aoni tě nechají odjet.

Petr se snažil zpomalit dýchání, uklidnit se anasadit naučený manažerský úsměv. Mezitím dojel kpostavě, která ho pohybem ruky směřovala na místo zastavení.

„Vypadáš jak figurka zLega.“ Poprvé ten den se lehce pousmál.

Policista se rychlým krokem přibližoval kautu aPetr si všiml modrobílé šachovnice na služební čepici.

„Měšťák! Jen posranej měšták!“ súlevou si špitl Petr.

Může stejně hovno aví hovno! Asúsměvem na tváři stáhl okénko.

„Dobrý den, pane řidiči, městská policie. Vypněte motor. Musím vás poučit …“

Další slova Petr nevnímal. Vrátil se zpět do svého světa vbludišti myšlenek aupřeně strážníka pozoroval.

Sympatický štíhlý blonďák, tak přes třicet. Pevný hlas adůvěryhodné vystupovaní. Oči sjely kopasku, kde byla zbraň.

Tu zbraň tak mít, vše rychlé abez krve. Nemusel bych se řezat jak podsvinče. Petrovy úvahy přerušila rázná slova strážníka, který si nemohl nevšimnout upřeného pohledu na jeho pistoli.

„Předložte váš občanský ařidičský průkaz!“ zopakoval důrazně výzvu, ustoupil okrok vzad apravou ruku položil na pistoli vpouzdře, připravený ji okamžitě použít.

Petr se probral asnažil se situaci uklidnit.

„Omlouvám se, strážníku, byl jsem zamyšlený, mám dneska těžký den.“ Vyloudil ze sebe ten nejnevinnější úsměv, který zvládl. Strážník se viditelně uklidnil asundal ruku ze zbraně.

„Špatný den vám nekončí, jel jste vobci osmdesát pět kilometrů za hodinu. Jedná se osledovaný přestupek za tři body. Budeme muset prověřit, zdali jste již takový přestupek nespáchal. Předložíte konečně ty požadované doklady?“

„Ano, jistě … To mě mrzí. Vydržte prosím, mám je vkabátě na zadním sedadle.“

Odkdy ty kundy městský můžou měřit aněco si prověřovat?

Petr začal vduchu zmatkovat. Co tak můžou zmých dokladů tady vautě usilnice zjistit? Natáhl se pro kabát apomalu si ho pokládal na klín. Policista zpozorněl apečlivě sledoval každý Petrův pohyb. Opět srukou na zbrani.

„Strážníku, nezlobte se, ale žil jsem dlouhý čas vzahraničí. Odkdy může městská policie měřit rychlost? Znám vás jen zbotiček, víte.“

Strážník slovně nereagoval, jen jeho výraz se znatelně zpřísnil.

Tak tohle jsem posral úplně. Petr pochopil, že nezabodoval, azačal chvatně hledatdoklady vkapse kabátu.

Na čele mu vyrazil pot aruce se začaly chvět. Uvědomil si, že doklady nechal vkanceláři. Dělal to tak vždy, když šel někam slavit, protože je nejednou vopilosti ztratil.

Oto pečlivěji mě teď prověří, to je jasný. Určitě už jsem vcelostátním pátrání. Muž metr osmdesát, podsadité postavy, kaštanové vlasy česané na patku anaposledy viděn včerném Passatu směřujícím na jih. Kurva!

„Strážníku, má smůla dnes nekončí. Nechal jsem si tašku sdoklady vkanceláři. Dělám to vždy, když jdeme večer pít. Už jsem je několikrát ztratil a–“

„Takže vy jste vnoci požil alkoholické nápoje?“ přerušil policista Petra uprostřed věty. „Jste ochoten podrobit se dechové zkoušce?“

„Aano … samozřejmě,“ zakoktal překvapením.

Já kokot, už drž hubu!

„Nejdříve mi ovšem nadiktujete vaše údaje amy si je prověříme.“

Petr sebral poslední zbytky psychických sil, nasadil neutrální výraz anadiktoval strážníkovi požadované údaje. Strážník si vše zapsal aodešel do auta ke kolegovi. Přesně na ten okamžik Petr čekal! Rychle otočil klíčkem, sešlápl plyn až na podlahu avšech sto sedmdesát koňských sil nechal opřít do automatické převodovky auta. Ohlušující hvízdání gum, prach apřekvapené tváře strážníků.

Petr vyrazil vpřed takovou rychlostí, že měl co dělat, aby udržel auto na silnici aneboural do okolních zaparkovaných aut. Zdálky slyšel policejní houkačku, ale pronásledovatele ve zpětném zrcátku neviděl. Než otočili auto, stačil dojet na konec ulice ableskově se přiblížit kvelké křižovatce.

Vzrušení, to vzrušení! Adrenalin srdce rozpohyboval do rytmu tvrdého techna. Žádný pocit strachu, naopak … Cítil se nesmrtelný, nepřemožitelný!

„To je jízda, kundy, co? Dáme si ruskou ruletu? No, kurva, že dáme!!!“ řval jak smyslů zbavený aza neustálého klení křižovatkou doslova proletěl. Jakou barvu měla světla na semaforu nezaznamenal abylo mu to naprosto ukradené.

Kvůli velké rychlosti mohl jet pouze rovně, každý pokus oprudké zatočení by skončil převrácením vozidla.

Šílenou jízdou se dostal na hlavní třídu, která vedla do centra města. Okolní budovy se rozmazaly aPetr dokázal vnímat jen blížící se auta, mezi kterými divoce kličkoval.

Ze stran se kněmu donesl zvuk dalších policejních houkaček, vosy se začaly slítávat.

Jak rychle získal pocit nepřemožitelnosti, tak rychle jej po zaslechnutí dalších sirén ztratil.

Když nezpomalí, spolehlivě se rozseká vprvní zatáčce nebo oprvní auto, které mu neuhne, ale zpomalení zněj udělá jen sladký nanuk pro vosy.

Co teď? Přemýšlej, Petře, přemýšlej!

„Kurva, nejsem žádnej Bond! Co mám dělat?“ křičel asnažil se najít řešení.

Po levé straně zahlédl velkou budovu, největší nákupní středisko ve městě. Prudce zpomalil ana další křižovatce strhnul řízení doleva. Tímto manévrem se dostal mezi dvě tunelem propojené budovy nákupního centra.

Zvuk sirén se blížil, ale žádné policejní auto nikde ještě nezahlédl.

Opět zatočil doleva azastavil před závorou, která jej dělila od vjezdu do garáží obchoďáku. Nedočkavě prostrčil ruku stále se otevírajícím okénkem auta aopakovaně mačkal tlačítko parkovacího automatu.

„Dělej, kurva, dělej, dělej!!!“

Pár vteřin do vydání lístku mu připadalo jako věčnost. Nervózně se otáčel za sebe, jestli se neblíží policajti. Nesmí ho vidět vjíždět!

Konečně držel lístek vruce, hodil ho na palubovku asledoval zvedající se závoru.

„Nahoru!!!“

Vprvním patře garáží bylo plno, nezbývalo mu nic jiného, než pokračovat do dalšího patra.

Po cestě do druhého patra slyšel venku projet několik policejních aut. Všechny pokračovaly dál, žádné nezastavilo.

Uklidnil se, dech se zpomalil, stejně tak itlukot srdce.

„Magore, seš dobrej! Seš dobrej, jo, seš!“

Zaparkoval auto na volném místě, vypnul motor asesunul se do sedadla. Pár minut nehnutě seděl apokoušel se vymyslet, jak pokračovat. Bylo těžké nad něčím uvažovat, dohnala ho únava zcelého ďábelského dne.

Víčka těžkla apředstava, že si na pár minut vautě zdřímne, byla stále lákavější.

Tady nemůžeš spát! Vrátí se adojde jim to. Znají to tu. Musíš pryč, dokud to jde.

Vnitřní zbabělec se probudil.

Petr vystoupil zauta, oblékl si kabát azkufru vyndal batoh.

Zamkl auto achtěl hodit klíče jen tak do prostoru. Zarazil se. Nemohl, to auto bylo přece Jany. Klíče vložil do malé kapsy vbatohu.

Prošelgarážemi přímo do nákupního centra, kde se pohybovala horda lidí lačná po nákupech. Tady byl vbezpečí. Sedl si na lavičku azačal přemýšlet, co dál.

Horní Planá! Ano, to je to město na Šumavě, kam jezdil jako malý sdědou. Tam už si vzpomene, kudy se dostat do lesa … do toho lesa.

Zvedl se zlavičky apomalým, klidným krokem vyšel směrem kvýchodu znákupního centra. Těsně předtím, než budovu opustil, zastavil jednoho postaršího muže azeptal se na cestu, kudy se dostat na vlakové nádraží.

Zpopisu cesty moc moudrý nebyl, Budějovice neznal, ale přibližný směr knádraží si zapamatoval.

Asi po deseti minutách chůze se dostal do staré obytné čtvrti, která jakoby pražskému Žižkovu zoka vypadla. Podobné domy, ulice iatmosféra.

Ataké developeři se správnými kontakty na stavebním úřadě. Petr míjel čtyřpatrový dům, který na místě původní zástavby vyrostl teprve nedávno. Odpornější zásah do charakteru ulice snad neexistoval.

Cesta přes starou čtvrť Petra odvedla od myšlenek nadnešní den. Nechvátal. Když si už nebyl jistý směrem, slušně se zeptal kolemjdoucího aloudavou chůzí pokračoval dál knádraží. Uvolněně, nezastavitelně, bez emocí ve tváři.

Přešel rušnou ulici, která oddělovala starou obytnou čtvrť od Lannovy třídy. Ano, tu mi popisoval děda znákupáku. Musím jít po Lannově třídě nahoru anemůžu vlakáč minout.

Lannova třída byla plná obchodů, bank aspěchajících lidí. Zjedné bankovní pobočky vyšel noblesně oblečený pán, vjedné ruce držel draze vypadající kožený kufr avdruhé mobilní telefon, do kterého bez přestání mluvil. Rozepnutý vlněný kabát při jeho rychlé chůzi vlál ve větru.

Včera jsem takto vycházel ze dveří já avolal jsem Janě, kam jdeme sklukama slavit. Kabát rozepnutý, bylo teplo … Aco ze mě po pár hodinách je?

Odvrátil od muže vkabátě tvář azrychlil krok, jako by chtěl utéci realitě.

Neutekl.

Ze vchodu před ním vyšlo pět uniformovaných policistů. Zpřekvapení jej píchlo usrdce, ale nenechal na sobě nic znát abez problémů policisty minul. Otočil se aspatřil na zdi budovy viset velkou ceduli snápisem „Krajské ředitelství Policie České republiky.“

Ty vole arovnou na prezidium jít nechceš? Rychle otočil hlavu na druhou stranu, kde vchůzi takřka narazil do malé budky, určené pro pěší hlídky městské policie. Petr se jen ušklíbl, protočil oči vsloup aještě více zrychlil krok.

Děda zobchodního centra měl pravdu. Na konci Lannovy třidy se před Petrem vynořila velká neudržovaná budova vlakového nádraží. Tentokrát se architektonickou krásou nekochal. Chvatně přešel čtyřproudovou silnici avešel do velké haly vlakového nádraží.

Už během policejní kontroly mu bylo jasné, že stejně jakodoklady nemá usebe ani peněženku. Tu si nenechal vkanceláři, ale doma. Když nebyla vkabátě, ležela doma na botníku.

Jana mu při každém příchodu vyndávala věci zkapes. Zbundy, zkabátu, zmikiny. Před lety se jí podařilo vyprat bundu ispeněženkou. Petr na Janu křičel jako hulvát celý večer astrašil, co všechno se zničilo. Když se později zjistilo, že se poškodila pouze kožená peněženka adva paragony zelektra, ani se neomluvil. Peněženka stála přece dvojku.

„Dobrý den, můžete mi říci, kdy jede nejbližší spoj do Horní Plané?“

Obézní pokladní za přepážkou si posunula brýle. Pomalu se nahnula dopředu, aby lépe viděla dotěrného cestujícího asarogantním nádechem vhlase odpověděla: „Mladý muži, já prodávám jízdenky. Nejsem infocentrum. Co kdyby se vaše milost otočila tímto směrem, kde uvidí jízdní řád, nebo použila mobilní aplikaci IDOS? Na shledanou. Další prosím!“

Ty důležitá krávo!!! Petr na poslední chvíli zadržel dech azanadával si pouze vduchu. Žádný rozruch si nemůže dovolit.

Popošel blíže kinformační tabuli, kde brzy našel to, co hledal. Osobní vlak směr Volary. Číslo spoje 8113. Odjezd v18:13 zdruhého nástupiště– příjezd do Horní Planý v19:57. To je za osm minut!

Během vteřiny vyhledal ceduli ukazující směr kdruhému nástupišti aokamžitě vystartoval. Právě včas, velké vchodové dveře do nádražní haly se pohnuly adovnitř vešla policejní hlídka.

Už si ani nevybavoval, kdy naposledy jel vlakem. Vdětství jezdil vlakem moc rád. Miloval charakteristický zvuk podvozku vagonů asním spojené vzrušení zneznámých dálek akrajů, kterými vlak projížděl. Vyhledával pohled na koleje, které vdáli mizely vzatáčce, až ztoho pohledu mrazilo. Ta nejistota azároveň vzrušení znevědomí, co na něj za těmi zatáčkami čeká.

Oškrabanou částíokna pozoroval ubíhající krajinu apomalu se nechával unášet únavou, která se vteple vlaku vrátila. Zlehkého spánku jej vyrušil hluk posuvných vagonových dveří apak zvuk lomcující kliky udveří.

„Obsazeno, nevidíte červenou?“

„Omlouvám se, nevšiml jsem si, spěchám.“

Tak to máš blbý, já tě nepustím. Pomyslel si Petr aznovu se posadil na železný záchod.

Neznámý nelhal, měl naspěch. Po pár vteřinách přešlapování to vzdal ašel zkusit štěstí dál do vlaku.

Hlava opět pomalu padala dolů aPetr tentokrát tvrdě usnul. Žádné sny, jen tma apravidelné oddychování na okno vagonu, které se začalo mlžit.

Silný zvuk lomcující kliky.

Petr se probral aautomaticky upozornil na červené světlo, označující obsazenost WC.

„Kontrola jízdenek!“ ozval se za dveřmi ostrý ženský hlas. „Vyjděte ztoalety aukažte mi platnou jízdenku, prosím!“

Petr byl připraven.

„Jistě, okamžik prosím, pouze si umyji ruce aupravím kabát,“ odpověděl hlasem univerzitního profesora apo nutné dramatické pauze odemkl aotevřel dveře.

Před ním stála mladá půvabná průvodčí sespleteným blond copem, který jí splýval až kúzkému pasu.

„Vaši jízdenku, prosím,“ naléhala průvodčí anatáhla kPetrovi ruku.

„Jmenuji se doktor Karel Mládek aomlouvám se, že jsem si dovolil vám skočit do řeči, ale zkrátím tuto pro nás oba nepříjemnou chvilku apřiznám se. Nemám zakoupenou platnou jízdenku.“

Průvodčí byla seriózním zjevem ivystupováním mile překvapena, ale navyklá zpraxe automaticky navrhla nucené opuštění vlaku vpříští zastávce vKřemži nebo zakoupení jízdenky azaplacení příslušné pokuty.

„Zjistého důvodu jsem si nechal své doklady apeněženku doma. Ale má situace je natolik naléhavá, že jistě pochopíte …,“ Petr úmyslně nedokončil větu ableskově změnil profesorský výraz na otcovsky ustaraný.

„Ne, konec formalit slečno, budu upřímný,“ řekljemným hlasem. „Jak se jmenujete?“

„Anna Holá, ale proč?“

„Tak Anička!?“ Mile se usmál anechal pár vteřin ticha. Anička mu tála před očima.

„Aničko, máte děti?“

„Ano, syna.“

„To rád slyším, Aničko, akolikpak mu je let?“

„Tři roky, jmenuje se Tomáš.“

„Tomáš? Můj nejlepší přítel se jmenuje Tomáš, krásné jméno. Aje zdravý?“

„Ano, je zdravý, měl jen běžné dětské nemoci, jen jako roční si zlomil ručičku.“

Na tohle Petr čekal.

„To pro vás muselo být strašné! Takový drobeček, ahned zlomenina. Doufám, že nemá žádné trvalé následky? Ale když jste říkala, že je zdravý …“

„Ano, je vpořádku, ale museli mu tu ruku rovnat, málem jsem vordinaci omdlela. Kdybyste viděl, jak brečel,“ na konci věty průvodčí polkla avočích se objevily první slzy.

„Nechtěl jsem vás rozrušit. Omlouvám se, Aničko.“ Medovějším hlasem snad nikdy nemluvil. „Vím, jak se cítíte. Mám dvouletou dcerku, která nemá tolik štěstí jako váš Tomášek. Trpí vážnou poruchou krvetvorby asilnou epilepsií. Právě je smou ženou na návštěvě udědy vHorní Plané aráno se jí přihodil další záchvat. Léky aklid na lůžku pomohou, ale … Lucinka je na mě velice fixovaná. Když ji večer před spaním držím vnáručí …“ Petr rozechvěl rty, teatrálně odvrátil tvář od průvodčí aotřel si oči. „Omlouvám se za své slzy,“ ipřes sebevětší snahu se mu žádné slzy vytlačit nepodařilo, „její stav se vždy znatelně zlepší.“

„To mě velice mrzí, pane Mládku.“

„Máte citlivou duši, aproto dozajista pochopíte, proč jsem vtom spěchu zapomněl peněženku anastoupil vědomě do vlaku bez jízdenky.“

„Udělala bych to samé, pane doktore. Zapomeňte na jízdenku, vím ovás anikdo jiný ve vlaku jízdenky nekontroluje. Na první pohled jste vzdělaný aslušný člověk, navíc stakovým trápením. Sedněte si vklidu do vozu. Ať vám to sLucinkou dobře dopadne. Jste obětavý amilující tatínek, pánbůh to vidí.“

Petr si utřel neexistující slzy asdojatým úsměvem hlasitě děkoval odcházející průvodčí.

Koncert skončil.

„To je jiné pohodlíčko,“ zaradoval se aspokojeně se uvelebil na měkké sedačce vkupé.

Nádraží vHorní Plané nepoznával, stejně tak město samotné. Nepoznal ani jednu uličku nebo dům, vůbec nic, apřes den by nebyl úspěšnější. Za tolik let se dětské vzpomínky roztrhaly na nesouvislé útržky aměsto změnilo knepoznání.

Po setmění se cítil celkem bezpečně. Sedl si na jednu zlaviček na náměstí adopnul si kabát až ke krku. Znatelně se ochladilo.

Vyndal zkapsy vypnutý mobilní telefon. Nedokázal si vůbec vybavit, kdy ho při útěku zPrahy vypnul. Už se jej chystal automatickým pohybem palce zapnout, když se po vteřině rozmyslel aotevřel slot pro SIM.

Se slovy „Nasrat!“ kartu zlomil ahodil do odpadkového koše vedle lavičky.

Uvědomoval si, že nové mobily lze vystopovat ibez SIM karty, ale nezbavil se ho, potřeboval se ubytovat.

Sledoval okolo procházející lidi, až jej zaujala sympaticky vypadající babička. Byla oblečená do teplé zimní bundy apod tíhou plné nákupní tašky se nahýbala na jednu stranu.

Aby babičku nevyděsil, vstal zlavičky několik vteřin před jejím příchodem. Popošel pár kroků klampě, kde na něj bylo lépe vidět astará žena mohla rozpoznat jeho oblečení amilý úsměv. Věřil, že pořekadlo „šaty dělají člověka“ opět zafunguje.

Nemýlil se.

Pár zdvořilých vět, nabídka pomoci stěžkou taškou, aza chvilku babička ochotně cupitala ke své známé, která měla vpodkroví svého domu zřízené ubytování pro turisty. Srdečné rozloučení, poděkování aPetr stál vteple předsíně upaní Sedlecké.

„Kdyby vás Jituška nedoporučila, neubytovala bych vás. Nezlobte se, je sice mimo sezónu apokoj mám volný, ale vtuhle hodinu … Vmých letech. Člověk nikdy neví, na koho narazí. Po světě chodí tolik darebáků, stačí sledovat ty televizní noviny ahned jdu zkontrolovat dveře, jestli jsem zamkla.“

„Jste velice laskavá, paní Sedlecká. Ze mě strach mít rozhodně nemusíte, já žádný darebák nejsem.“

Paní Sedlecká si zkušeným pohledem sjela Petra od hlavy až patě ase slovy, že na pobudu opravdu nevypadá, mu podala klíče od pokoje.

„Na kolik dní se chcete zdržet, pane …?“

„Mládek, doktor Karel Mládek,“ představil se Petr.

„Omlouvám se, že jsem se nepředstavil dříve, ale přes vaši kamarádku nebyl nějak prostor,“ zavtipkoval pro zvýšení důvěryhodnosti. „Tři dny, ano na tři dny.“

„To je akorát, pane Mládku, protože ve čtvrtek mi přijedou Pražáci. Jezdí každý rok ajsou to velice věrní klienti. Vy jste taky zPrahy? Máte podobnou mluvu.“

„ZMladé Boleslavi, ale do Prahy dojíždím za prací, asi proto zním stejně,“ pousmál se.

„Ach ták, ale vBoleslavi se mají lidi taky moc dobře, všichni pracují ve Škodovce. Ty odbory, jaký tam máte, no, tu mzdu si za tu dřinu zasloužíte, to nikdo nemůže říct ani popel.“

Petr byl ksmrti unaven, čekal ho poslední avelice těžký den, chtěl si už konečně odpočinout. Musel rozjíždějící se babičku zastavit.

„Mrzí mě, že musím náš příjemný rozhovor ukončit, ale mám za sebou dlouhý den abrzy vstávám. Nespal jsem spousty hodin.“

„Ale jistě, jen jděte. Postel je čistě povlečená, ručníky máte vkoupelně aheslo na wifi je utelevize. Jen prosím, nedávejte televizi moc nahlas, špatně spím, probudí mě ipadající špendlík.“

Petr ještě jednou poděkoval, otočil se avyšel po dřevěných schodech do pokoje vpodkroví.

Po horké sprše si sedl na postel, otevřel batoh avyndal zněj sušenky. Nejedl celý den, ale hlad dostal až ve sprše. Sušenky vněm zmizely během pár vteřin.

Pak zkapsy vyndal svůj mobilní telefon, zapnul jej auvedl do továrního nastavení. Zbatohu vytáhl nabíječku apřipojil ji kmobilu, který dal na noční stolek.

Všuplíku pod televizí našel poznámkový sešit apropisku. Vytrhl jednu stránku ana ni napsal:

Dobré ráno, paní Sedlecká!

Musel jsem neočekávaně odjet zpět do Mladé Boleslavi. Usebe nemám dostatek hotovosti ani čas ji vybrat zbankomatu. Dlužen Vám nezůstanu. Přiložený mobilní telefon byl poctivě zakoupen ajeho hodnota přesahuje patnáct tisíc korun. Odbory mi jistě koupí nový.

Velice se omlouvám za nepříjemné překvapení aděkuji za ubytování!

Spozdravem

JUDr. Karel Mládek

Jakmile zprávu položil kmobilnímu telefonu, vzal do ruky starý erární budík znočního stolku anastavil buzení na čtyři hodiny ráno. Snad to bábu neprobudí. Usnul během vteřiny.

Opět žádné sny ani noční můry, jen nekonečné nic, ze kterého byl vytržen typickým kovovým zvukem starého budíku.

Bleskovým úderem ruky zastavil zvonění achvilku nehnutě poslouchal, zdali se ze tmy domu neozve probuzená paní Sedlecká.

Nic neslyšel, pouze tikající budík.

Pomalu aco nejtišeji se ve tmě proplížil do koupelny, kde rozsvítil světlo. Vpokoji rozsvěcet nechtěl.

Potichu se oblékl, hodil si na záda batoh avykročil směrem ke dveřím. Tam se zastavil azamyslel.

„Kdyby náhodou,“ zašeptal avrátil se zpět do koupelny, kde vyndal zbatohu prázdnou plastovou láhev anaplnil ji vodou. Když byla láhev vbatohu abatoh zpět na zádech, zhasnul vkoupelně světlo aodešel ke dveřím pokoje.

Než se odvážil vůbec sáhnout na kliku, dlouze avnaprosté tichosti poslouchal přes dveře, jestli je dole stále klid.

Nebyl! Byl slyšet slabý hluk rádia či televize.

Já ji vzbudil, kurva! Teď nemůže chrápat ačumí dole na televizi.

Ale neměl na výběr, musel pryč.

Opatrně pootevřel dveře. Hluk televize znatelně zesílil.

Ta baba je snad hluchá, ale to je moje šance. Jako ninja, co nejpomaleji anejopatrněji, našlapoval po schodech dolů. Schod za schodem. Starý dřevěný schod za starým dřevěným schodem, ato se okamžitě projevilo. Co krok, to zavrzání.

Petr jen rezignovaně mávl rukou azrychlil sestup. Když se nohou dotkl studené dlažby, věděl, že už jen stačí projít okolo otevřených dveří bytu paní Sedlecké, nazout boty azmizet.

Petrův pohyb připomínal trhavou chůzi chameleona. Skoro nedýchal apouze se soustředil, kam šlape.

Nesmí mě vidět, nesmí! opakoval si vduchu stále dokola, až se dostal na úroveň otevřených dveří, ze kterých blikalo světlo ztelevize.

Připlížil se vúmyslu nejdříve se přesvědčit, jakým směrem paní Sedlecká sleduje televizi, apak osvětlený prostor na chodbě co nejrychleji překonat.

Jako duch zhororu nakoukl zpoza zárubně do bytu, kde jeho na tmu navyklé oči oslnila záře ztelevize. Reflexivně je zavřel aucukl hlavou zpět za zeď. Při tom pohybu udělal nechtěný krok na stranu aucítil náraz pravé nohy do studeného tvrdého materiálu. Keramická váza se zakymácela ascharakteristickým zvukem se rozbila odlažbu.

„Aje po schovávané!!! Do hajzlu!“ zaklel ajiž normálním krokem vešel do bytu, aby se pokusil situaci vysvětlit.

Vpůlce místnosti se zastavil, nevěřícně zíral před sebe apo chvilce se začal nahlas smát.

„Špatně spím, probudí mě ipadající špendlík!“ Bez obav popošel kvelkému křeslu, kde se naklonil nad paní Sedleckou.

„Vole, co to je!?“ Súlekem couvl okrok zpět. Chvilku nehnutě stál ačekal, co se bude dít. Ale nedělo se nic. Sebral odvahu aznovu se naklonil nad babičku. Seděla ve svém křesle, zrak stále upřený na televizi, ale okolí nevnímala.

„To se jako pokaždý, když se probudím, objeví nějaká zkurvená mrtvola, jo?! Jsem posedlej nebo co?!“ nevěřil své smůle asdlaněmi na hlavě vzrušeně chodil po místnosti.

„Je to jen sen, jen noční můra! Teď se doopravdy probudím, budu ležet doma vposteli, závěs bude zatažený ajá půjdu na svou první poradu vpozici národního manažera. Teď se probudím a–“

Náhle jej zaujal pohyb. Pravidelný pohyb. Pravidelný dech babičky, který nemohl přes hluk televize slyšet. Petr zpozorněl, vrátil se kdomnělé mrtvole adal jí před nos dlaň. Nebyl si vůbec jistý, jestli něco cítí. Prsty na krční tepnu dát nechtěl, položit prsty na mrtvolu … brr.

Rozhlédl se kolem ahledal. Na vedlejším konferenčním stolku ležely nůžky na nehty, hromádka nechutných starých nehtů, vatové polštářky, odličovač atoaletní zrcátko.

To je ono! Natáhl se ke stolku aopatrně, aby se nedotkl ostříhaných nehtů, vzal do ruky zrcátko, které pak přiložil před nos paní Sedlecké. Po pár vteřinách se část zrcátka zamlžila.

„Jo!“ Ale okamžitě se utišil, položil zrcátko zpět na stolek apomalou chůzí mířil zmístnosti.

„Tělo ženy bylo nalezeno vpražské části Černý Most. Policie sohledem na probíhající vyšetřování nebude sdělovat žádné podrobnosti. Dle našich zdrojů byla žena zavražděna zvlášť brutálním způsobem. Policie okamžitě začala prověřovat několik vyšetřovacích variant, včetně možnosti, že pachatel pochází zblízkého okolí oběti. Odalším průběhu vyšetřování vás budeme nadále informovat.“

Petr zkameněl. Za celou dobu zvuk televize nevnímal, soustředil se pouze na tichý únik zdomu, ale svidinou snadného úspěchu přišlo uklidnění, které pustilo význam slov zreportáže do Petrova mozku.

Otočil se.

Slzící oči pozorně sledovaly blikající televizi vtemné místnosti. Ruce se rozechvěly.

Poznal místo, ze kterého byly záběry zkamery. Poznal ulici apoznal idům. Před domem stála policejní auta iauto záchranky se zapnutými majáky. Okolo policejní pásky stojící postavy, vše se zatočilo.

Petra probudil záblesk zdopadu temena hlavy na zeď. Nemohl se postavit na nohy, kolena se mu stále podlamovala. Bolest hlavy nevnímal.

Opět byl na čtyřech jako ten večer asilou vůle se doplazil zmístnosti ven na chodbu. Sedl si aopřel se obotník. Hlavně zdosahu té prokleté televize.

Vrátilo se to, vrátilo aon oto vůbec nestál. Pokleslá hlava Jany, pach zasychající krve.

Ne! Popadl levou rukou své boty vbotníku avyběhl ven zdomu. Bylo odemčeno, jinak by dveře dozajista vyrazil.

Zastavil se až na konci špatně osvětlené ulice. Sesunul se na zem aopřel zády ozeď domu.

Stímhle nedokážu žít, trhá to duši na kusy! Ale ty už žádnou nemáš. Ubohej vrahu!

Petr si vztekle nazul boty, rychle vstal, zahleděl se do špinavého světla jedné jediné funkční lampy vulici avší silou zakřičel: „Lžou, oni lžou! Neznají pravdu! To nebyla vražda jedné ženy, ale celé rodiny! Mojí rodiny! Já jsem vrah!“

„Drž hubu, kreténe, my ráno vstáváme do práce! Policie už jede, debile ožralej!“ ozval se znedalekého okna mužský hlas.

Výhružka policií zalarmovala vnitřního zbabělce, který vrátil Petrovu mysl zpět kplánované cestě. Během několika vteřin vyšel energicky zulice apokračoval směrem do centra města. Při chůzi se snažil pátrat vpaměti avzpomenout si na něco zdětství. Na něco, co by mu pomohlo najít cestu kcíli.

Vybavila se mu vzpomínka na přívoz, ale vdubnu atuto noční dobu … Ne, přívoz mi teď nepomůže. Benzínka! No jasně, ta pumpa!

Matně si vzpomínal na dědovo terénní auto, asi Ladu Nivu. Pokaždé, když se vraceli změsta do hájovny, děda nezapomněl natankovat benzín. Benzínka stála uhlavní silnice, po které po natankování pokračovali několik kilometrů, než odbočili avjeli do lesa. Víc si nevybavoval.

Pár rad od starších domorodců apřed svítáním stál před benzínkou. Ani si ji nestačil prohlédnout asrovnat stou starou ze vzpomínek.