Copyright © Kerry Daynes 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Michal Čermák, 2023

Cover © Zhivko P. Petrov, 2023

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2023

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-3809-0 (ePub)

ISBN 978-80-277-3810-6 (mobi)

přeložil Michal Čermák

Obsah

POZNÁMKA AUTORKY

ÚVOD

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4

KAPITOLA 5

KAPITOLA 6

KAPITOLA 7

KAPITOLA 8

KAPITOLA 9

KAPITOLA 10

KAPITOLA 11

ZÁVĚR

PODĚKOVÁNÍ

Mámě, tátovi a mojí starší sestře

POZNÁMKA AUTORKY

Příběhy v této knize jsou založeny na mých vzpomínkách, zkušenostech a životě forenzní psycholožky. Jména osob a některé další identifikační údaje byly pozměněny z důvodu ochrany soukromí nevinných i právoplatně odsouzených. A taky, abych ochránila sama sebe. U soudu už jsem strávila času víc než dost.

„A pokud dlouho hledíte do propasti,

tak i propast bude hledět do vás.“

Friedrich Nietzsche

ÚVOD

Někdy pomáháte svým pacientům porozumět vy a někdy pomůžou zas oni vám.

Mauriceovi bylo přes osmdesát a jeho vysoká a štíhlá postava byla tak zkřivená artritidou, že z dálky vypadal jako stará vrba. Vrba oblečená jako Simon Cowell v kalhotách s vysokým pasem a přiléhavém bílém tričku. A kromě toho měl taky skleněné oko, kvůli kterému trochu šilhal, což jen umocňovalo celkově nevyrovnaný dojem.

Nebyl můj pacient, ale patřil k dlouhodobým rezidentům nemocničního oddělení s ostrahou, kam jsem právě nastoupila jako psycholožka těsně před udělením licence. Nemocnice se nacházela na okraji chudého, rozlehlého sídliště na periferii depresivního města na severu Anglie. Dalo by se říct, že to bylo celkem drsné místo.

Pokud vás samotné nedrželi v zařízení s ostrahou na základě zákona o duševním zdraví, tak pro vás může být těžké rozeznat tento typ ústavu od starého dobrého vězení. Tato zařízení se ke svým hostům ovšem chovají velmi odlišně. Ve vězení je vše podřízeno potřebě zajistit bezpečnost a ochranu veřejnosti. V nemocnicích s ostrahou, jako je tato, panuje snaha lidi omezovat co nejméně, spolupracovat s nimi a aktivně o ně pečovat, ne je jen držet stranou od ostatních. Podobně jako vězni nejsou ani lidé v těchto zařízeních svobodní. Má se totiž za to, že představují nebezpečí nejen pro sebe, ale zejména pro své okolí. Jelikož jsou tato zařízení mnohdy rozdělena na menší, až domácké části zahrnující společné prostory, není až tak neobvyklé, že členové personálu obědvají společně s pacienty.

A tak se stalo, že jsem v úterý a ve čtvrtek obvykle chodila do křídla budovy, kde žil Maurice, a trávila svou polední pauzu s obyvateli Miltonova oddělení.

V Mauriceových psychiatrických zprávách se opakovaně objevovaly zmínky o tom, že trpí „sadistickou sexuální poruchou“. Neuniklo mi, jak moc ironická je volba slova „trpí“. Sexuální sadisté zažívají intenzivní sexuální vzrušení v reakci na bolest, ponižování nebo trýznění jiné živé bytosti. Nelze to zaměňovat s občasným plácáním nebo s kreativnějšími hrátkami, do kterých se vědomě pouštějí v latexu odění fanoušci BDSM. Sexuální sadismus je považován za poruchu – a poruchu máme v podstatě na všechno –, pokud jedinec uspokojuje své potřeby na někom, kdo s tím nesouhlasí. To vyvolává otázku: Kdo tu ve skutečnosti trpí?

U Maurice to znamenalo, že rád číhal na odlehlých místech a na nic netušící dívky a ženy vytasil své genitálie. Šok a zděšení v jejich tvářích pro něj byly zdrojem velkého osobního a sexuálního uspokojení. Jeho záliba v tomto velmi dostupném vzrušení ho zamlada dostala nakrátko do vězení, ale nebylo divu, že ho to nijak neomezilo. Po propuštění z nápravného zařízení se rozhodl jít o krok dál. V jeho domě byly nalezeny dvě mrtvé ženy s mnoha bodnými ranami různé hloubky, převážně v oblasti prsou. Přesný postup typický pro někoho, koho těší cizí utrpení. A Maurice se tak stal trvalým obyvatelem nemocnice s ostrahou a nikam se nechystal. Už nikdy.

Jednoho dne jsem v jídelně obědvala polévku a rohlík. Maurice ke mně přišel zezadu a doslova mrknutím oka vyklepl svou oční protézu do mého rajčatového krému Heinz. Než jsem si uvědomila, co se děje, byla jsem celá pokrytá červenými cákanci a moje polévka na mě zírala.

Bylo mi 24 a ještě jsem se měla co učit. Neovládla jsem se a poskytla jsem Mauriceovi přesně tu odezvu, ve kterou doufal. Vykřikla jsem, vyskočila ze židle a moje bělostná britská pleť nabrala ještě bledší odstín. Kdo by se nelekl oční bulvy v polévce?

O Mauriceově skleněném oku jsem věděla, ale ukázalo se, že když uvidíte oko, jak vám plave v polévce, mozek vám instinktivně řekne, že jde o opravdovou bulvu. Rosolovitý kus něčího těla. Rozumné vysvětlení, že se ve skutečnosti nejedná o nic víc než o obří skleněnku, se dostaví až o chvíli později, když už jste si zakřičeli.

Rychle jsem se mu podívala do tváře, na tu propadlou štěrbinu, ve které bývalo jeho oko, a na jeho zdravé oko, které upřeně sledovalo, co udělám – a všimla jsem si náznaku úsměvu, když ho odváděl ošetřovatel. Začala jsem si v duchu nadávat. Tenhle stařík mě právě převezl.

Byl to příklad „zločinné paralely“, tedy když se někdo chová podle vzoru, který se podobá nebo slouží stejné funkci jako jeho kriminální chování. Pro Maurice byl pocit vítězství, když se mu podařilo vyvolat strach a znechucení na tváři přítomné ženy prostřednictvím náhlého odhalení konkrétní části těla, tak dobrý, jak jen to bylo v omezeních nemocničního prostředí možné.

Bylo mi opravdu trapně, že jsem padla do jeho léčky. To setkání mě ale o mojí profesi hodně naučilo. Jak se vypořádat s problémem, jako je Maurice? Záhada tohoto muže a způsobu, jakým jsem na něj reagovala, je výzvou, která je jádrem celé forenzní psychologie, jíž se zabývám každý den.

Někomu se může zdát, že Mauriceův případ má snadné řešení. Stačí mu sebrat falešnou oční bulvu. Já ale na rozdíl od něj nejsem sadista. Nechci trestat ani ponižovat lidi, se kterými pracuji. A stejně by to neřešilo hlavní problém – jeho potřebu šokovat a sexuální uspokojení, které z toho měl. Kdybychom mu to skleněné oko sebrali, jeho pudy by si našly jiný způsob, jak se projevit. A nezapomínejme, že odejmutí částí těla, protézy nevyjímaje, přináší dost nepříjemné otázky týkající se lidských práv.

Najdou se tací, kteří budou tvrdit, že si koleduji o potíže jen tím, že obědvám ve stejné místnosti jako Maurice. Každý, kdo má všech pět pohromadě, přece musí čekat, že po něm ten odsouzený násilník – přinejmenším obrazně – hodí očkem. To ale přenáší odpovědnost za změnu chování, tedy najít si jiné místo na jídlo, na oběť (v tomto případě mě). A mým úkolem je pomáhat mužům, jako je Maurice, aby oni změnili své chování. Navíc odebrat danému problému potřebný kyslík, což v případě Maurice byla možnost potkávat se s ženami, ho nemusí nutně vyřešit. Může ho to naopak prohloubit.

Skutečné násilí by mi mohlo ublížit, ale okem v polévce se můžu maximálně udávit. Ten den jsem si uvědomila, že nejúčinnější způsob, jak se v tomto prostředí, kde to bylo bezpečné, lze vypořádat s nepříjemným chováním, je ho prostě ignorovat. Každý rodič malého dítěte to dobře zná. Je to úplně základní behavioristická technika. (Behavioristé jsou jasně na jedné straně debaty přirozenost versus výchova. Tvrdí, že se všichni rodíme jako nepopsaný list a děláme něco jen proto, že jsme se to naučili od jiných lidí. Pak v tomto chování pokračujeme v závislosti na tom, do jaké míry je odměňováno nebo trestáno.) A každý rodič malého dítěte potvrdí, že nereagovat podle očekávání je mnohdy to nejtěžší.

Když se Maurice vytratil a moje srdce přestalo bušit, uvědomila jsem si, že pokud mám v tomto odvětví uspět, jestli mám někdy dokázat najít ta nejlepší řešení problémů svých pacientů, musím se naučit překonat své vlastní emocionální reakce. Potřebovala jsem zvládnout svůj vlastní zdravý, automatický odpor ke znepokojivému chování a pokračovat bez ohledu na něj.

Nezbývalo mi než odsunout bulvu stranou a dojíst svou polévku.

*

Oběd s Mauricem byl jen jedním z mnoha výjimečných zážitků, které se mi přihodily během mé dvacetileté kariéry forenzní psycholožky. Pracovala jsem s těmi nejproblematičtějšími a nejznepokojivějšími pachateli ve věznicích, nemocnicích, u soudu a na policejních stanicích, ve městech a komunitách, jako je ta vaše. Tyto zkušenosti nesmazatelně změnily mě i můj pohled na svět.

Někdy se o mně mluví jako o kriminální psycholožce, což zní, jako bych byla na výplatní listině mafie. Ve skutečnosti mám s kriminologií (studium trendů kriminality a její prevence) společného jen velmi málo. Nevěnuji se ani detektivní práci (žádné skládání podezřelých k zemi) či patologii (žádné porcování mrtvých těl – i když mi jeden sériový vrah jednou ukázal, jak naporcovat krocana).

Všichni pachatelé i oběti zločinů jsou lidé. A o nich je forenzní psychologie.

Velká část mé práce spočívá ve snaze omezit recidivu mezi těmi, kteří se dopustili trestných činů a dosáhnout tak skutečného cíle, tedy udělat ze světa bezpečnější místo. K tomu využívám vědecké metody psychologie a snažím se porozumět duševním procesům, které stojí za trestnou činností. Výzvou pro psychology pak je pokusit se podniknout kroky, které pomohou dané osobě změnit její chování a začít nový život jako napravený, zákonů dbalý občan. To je náš svatý grál. Častěji však radím ostatním, jak bezpečně a vhodně reagovat na různé formy extrémního chování, žhářstvím počínaje a zabíjením dětí konče. Moje hodnocení, posudky a svědectví pomáhají při rozhodování soudcům, porotám, komisím pro podmíněné propuštění, policii a týmům zaměřeným na duševní zdraví. A to jsou rozhodnutí, která mohou zásadně ovlivnit lidské životy.

Tato role je podivně vklíněna mezi trestní právo a systém péče o duševní zdraví. Tyto přetížené a přirozeně nedokonalé instituce jsou jako pár starých a zmatených manželů, jako prarodiče z knihy Karlík a továrnu na čokoládu Roalda Dahla, kteří musejí sdílet lůžko, ze kterého se nemohou dostat, jelikož jsou příliš pomalí a schvácení životem.

Lidem, se kterými pracuji, říkám raději „klienti“. Může to znít až příliš politicky korektně, jako bych byla spíš manikérka než forenzní psycholožka, ale já používám tento termín jako uctivou záštitu pro širokou škálu lidí, se kterými přicházím do styku. Nedá se přehlédnout, že většina mých klientů jsou muži, ale příležitostně jde i o ženy. Pracuji jak s oběťmi, tak s pachateli. Často se ukáže, že moji klienti byli v určitém okamžiku svého života obojím.

*

Lidé byli vždy chorobně fascinováni zločinem a zločinci – od teorií o Jacku Rozparovači až po kontroverzní odsouzení Stevena Averyho. Platí to zejména v případech, které jsou v rozporu s nejposvátnějšími hodnotami společnosti a zahrnují brutální násilné a sexuální zločiny, které jsou pro nás všechny zcela nepochopitelné. Pro ty z nás, kteří hrají podle pravidel, je jen málo věcí tak zajímavých a dráždivých jako lidé, kteří se rozhodnou toto všechno zničit. Není tedy asi žádným překvapením, že naše zpravodajství a zábavní kanály překypují příběhy ze světa zločinu, a je těžké si představit, že bychom mohli tuto žízeň někdy ukojit.

Často se však tyto příběhy zaměřují na to, co je ve skutečnosti jen malou kapitolou většího příběhu. Vyprávějí o spáchaném zločinu, o následném vyšetřování, o soudním procesu a o vynesení rozsudku. To, co se děje poté, se ukazuje zřídkakdy. Jako by zločinci a všechny důsledky jejich činu zmizely v oblacích kouře. Život však pro tuto osobu nekončí, a nekončí ani pro její rodinu nebo její oběti. Musí se s tím naučit žít, a to navždy. Psycholog se může do příběhu zapojit kdykoli, ale často se stáváme klíčovými postavami až ve chvíli, kdy soudní řízení skončilo, kdy opadne zájem médií a veřejnosti.

O příbězích, které jsem si vybrala, se v novinách pravděpodobně nedočtete. Odhalují každodenní práci forenzního psychologa, v celé její frustrující, rozporuplné a jen občas život potvrzující realitě.

Tyto konkrétní příběhy jsem sem zařadila z mnoha důvodů. Některé jsou skutečně srdcervoucí, jiné vzrušující a některé jsou prostě jen divné. Společné mají to, že mě každý z nich nějak ovlivnil a že nabízejí vhled do extrémů našeho sdíleného lidství.

Otázka, kterou mi lidé kladou snad nejčastěji, ať už ji pokládá taxikář, který mě ten den někam veze, nebo soudce, který chce znát můj odborný názor, je tato: Co je s těmi lidmi sakra špatně? Někdy je to řečeno opatrně, jindy přímo, ale každý chce ve skutečnosti vědět totéž. Jak moc musí být někdo porouchaný, aby se dopustil závažného trestného činu? Protože jakmile víme, co je s někým špatně, můžeme ho vyléčit, že? Nebo ho zavřít někam, kde nikdo nepřijde k úhoně. Trvalo mi dlouho, příliš dlouho, než mi došlo, že si pokládáme špatnou otázku.

KAPITOLA 1

Tady žijí příšery

To, jak civilizovaná společnost je, poznáme,

když nahlédneme do jejích věznic.

Fjodor Michajlovič Dostojevskij

Když lidem řeknu, že jsem forenzní psycholožka, obvykle vyjádří překvapení aváhají, jak mi co nejuctivěji sdělit, že nevypadám tak, jak by měl forenzní psycholog vypadat (většina lidí má stále za to, že přijatelným modelem je Cracker, světem unavený alkoholik ahazardní hráč, kterého hrál Robbie Coltrane vtelevizním seriálu z90. let). Často mi říkají, že jsem příliš drobná nebo snad moc křehká. Někdy rukama neohrabaně naznačí jakési přesýpací hodiny. Co vidí abohužel velmi nešťastně sdělují, je to, že jsem žena.

Ve skutečnosti většina forenzních psychologů, co znám, jsou ženy. Ženy tvoří 73 procent členů Britské psychologické společnosti (profesní organizace praktikujících psychologů ve Spojeném království), avjejí forenzní divizi je to dokonce neuvěřitelných 80 procent.[1] Proč tolik chromozomů X? Nemohu mluvit za těch ostatních 2 035 žen, ale mě osobně psychologie oslovila, protože mi nabídla způsob, jak dávat věcem smysl aposkytovala modely ateorie pro pochopení jinak nesrozumitelného světa. Zdálo se, že mít takový návod kpoužití slibuje bezpečí ajistotu. Ataké skutečnost, že je nekonečně fascinující mít vlastní vhled do mysli někoho jiného. To mě svádělo.

Pokud mám být ksobě upřímná, tak mě také ovlivnil student práv, jehož jméno nikdy nezapomenu: Stephen P. English. Mé rozhodnutí zvolit si iprávnickou nástavbu vrámci studia psychologie na Sheffieldské univerzitě souviselo, jako všechna nejlepší rozhodnutí vprvním týdnu prvního ročníku, svlivem hormonů alevného alkoholu. Vzala jsem si právo prostě proto, abych se mohla ze zadní části přednáškové místnosti dívat na jeho krásnou hlavu apřemýšlet, co to P asi znamená. Perfektní? Pekáč buchet? Pravděpodobně.

Moje první setkání správem tak byla docela náhoda. Forenzní psychologie (forenzní pochází zlatinského forum, náměstí amísto, kde se konaly soudy) se ale najednou zdála být rozumná kariérní volba. Jelikož šťastné konce existují jen vpohádkách, nikdy jsem nesebrala odvahu oslovit Stephena P. Englishe, anakonec jsem chodila po celou dobu studia se starším doktorandem. Měl dlouhé tmavé vlasy, neustále kouřil balená cigára anosil voskovaný kabát až na zem. Když pršelo, což bylo vSheffieldu pořád, nosil ladící klobouk sširokou krempou. Do studentského baru vcházel jako Clint Eastwood do saloonu. Když byl opilý nebo zfetovaný, což bylo vpodstatě pořád, tak na něj padal splín aprohlašoval: „Žádná spravedlnost neexistuje, existujeme jen my.“ Neměla jsem tušení, očem to mluví, amám podezření, že ani on ne.

*

Jako mladá dívka jsem často trávila sobotní večery ubabičky asledovala špagetové westerny na její černobílé televizi. Byla tradiční irská katolička, hlava rodiny, která vždycky nějak dokázala působit opadesát let starší, než byla: solidní trvalá vmodrém odstínu, krimplenové šaty aplastová čepice proti dešti. Pracovala vManchesteru vtovárně na jogurty asoučástí uniformy byly zelené gumáky, takže je měla celá rodina. Seděly jsme adívaly se na kovbojky nebo cokoli, včem hrál John Wayne. Babička měla nejradši film Tichý muž. Mně se taky líbil, protože Maureen O‘Haraová byla jediná filmová hvězda se zrzavými vlasy, kterou jsem kdy viděla. Dlouho předtím, než přišly do módy. Žili jsme tam babička, já aJoey, žlutý kanárek mého prastrýce Johna. Lidé, kteří dělali špatné věci– „zlobivci“, jak jim říkala moje babička, kdykoli se zrovna ukázali na obrazovce– mi připadali uklidňujícím způsobem odlišní, dokonce jako zjiné planety.

Filmy, které jsem sledovala sbabičkou, mi vštípily jasnou představu odobru azlu avíru vnevyhnutelné vítězství hodných lidí, amoje dětství bylo díky tomu ještě šťastnější. Měla jsem to štěstí, že mě rodiče vychovávali vpohodlí aklidu. Zločin prostě neovlivnil mě, mou rodinu ani nikoho, koho jsem vté době znala. Vraném dospívání jsem se se skutečnými padouchy nejčastěji setkávala vpodobě varování před úchyly vparku, která jsem slýchávala od dívek ve škole, nebo občasné zprávy ovykradeném sousedovi. To až noční, přiopilé rozhovory ozákonech apořádku, co jsem vedla na univerzitě, podnítily mé rostoucí povědomí azájem ovelké kriminální příběhy té doby.

*

Během let, kdy jsem studovala na univerzitě (1992 až 1995), se právo apořádek staly prubířským kamenem politického programu. Vúnoru 1993 Robert Thompson aJon Venables mučili azavraždili dvouletého Jamese Bulgera. Národ sledoval záběry zprůmyslových kamer, na kterých Jamieho jeden zjeho vrahů odvádí znákupního centra New Strand, asemknul se vhrůze avzteku. Bulvární noviny psaly na plné obrátky (svrahy nelze mít soucit, ani když jim je deset, nebo možná právě proto, že jim je deset) aobě hlavní politické strany spatřily možnost získat hlasy voličů tím, že zaujmou tvrdý postoj vůči kriminalitě.

Navzdory tomu, že desetiletí vrazi jsou jen vzácnost, stínový ministr vnitra Tony Blair rychle prohlásil, že tento případ je známkou „pokleslého“ morálního stavu země pod vládou toryů azároveň zahájil kampaň labouristů se sloganem „tvrdě proti zločinu, tvrdě proti příčinám kriminality“. Několik dní po zatčení Jamesových vrahů John Major, tehdejší premiér, reagoval výzvou, aby společnost „více odsuzovala, améně se snažila rozumět“. Byl to začátek prudkého růstu počtu vězňů. Ten se během mé kariéry více než zdvojnásobil, ato zpřibližně 44 000, když jsem vroce 1992 začala studovat, na téměř 87 000 vroce 2018.[2]

Věznice jsou největším zaměstnavatelem forenzních psychologů ve Velké Británii, takže jsem hned věděla, že budu muset získat nějaké pracovní zkušenosti uvnitř věznice. Vězeňští psychologové vedou různé programy zaměřené na chování odsouzených, které slibují, že změní myšlení pachatelů asníží riziko recidivy po propuštění. Ito bylo součástí tvrdého aúdajně účinného postoje ke kriminalitě. Veřejnost tomu uvěřila ado těchto programů začaly téct miliony liber zkapes daňových poplatníků. Pro mě vězení nebylo jen trestem nebo odstrašujícím prostředkem, ale imístem rehabilitace anápravy. Chtěla jsem si vyhrnout rukávy azapojit se do práce. Dokonce jsem se přihlásila jako dobrovolnice mediátorka do programu pro pachatele ajejich oběti (většinou šlo hlavně oto, aby se obě strany nedostaly do křížku) aprošla jsem školením, abych mohla pracovat jako přidělená dospělá osoba. To znamenalo sedět na policejní stanici uvýslechů nezletilých, osob sporuchami učení nebo sduševními potížemi. Tehdy mi ještě nedocházelo, že bych taky takovou přidělenou osobu potřebovala.

Věznice HMP Manchester, před tamějšími násilnostmi nazývaná Strangeways, byla první, do které jsem vkročila, ikdyž to bylo jen na krátkou dobu. Zrovna jsem oslavila dvacáté narozeniny. Podařilo se mi domluvit si krátký pohovor svězeňským psychologem anáslednou prohlídku křídel E aF, která byla směsicí cel avzdělávacích místností. Vězeňský dozorce se nijak nesnažil zakrýt skutečnost, že mě tam prováděl jen zpovinnosti. Popoháněl mě po „dvojkách“ (mezipatrech) křídla E. Lesklé natřené cihly, modré kovové dveře asamé zábradlí. VHMP Manchester bylo jen málo přirozeného světla azapáchalo to tam podobně jako ve studentských bytech, ve kterých jsem bydlela. Cupitala jsem za svým doprovodem, ajak jsem procházela kolem cel, usmívala jsem se na vězně, na muže videntických šedých mikinách, kteří vycházeli zidentických cel natřených na fialovo. Když se prostorem rozezněly výkřiky „Mňau!“, které se šířily jako zvuková mexická vlna pod viktoriánskými klenbami, zeptala jsem se ho, proč to dělají. On jen obrátil oči vsloup. (Pokud jste to neuhodli, bylo to proto, aby upozornili spoluvězně, že přišla nějaká kočička.)

*

Atmosféra vHMP Wakefield byla znatelně méně radostná. Bylo léto 1996, měla jsem rok po studiích, Spice Girls byly na prvním místě hitparády ajá jsem se opravdu chtěla stát forenzní psycholožkou. Napsala jsem do všech věznic vseverní Anglii anabízela své služby jako dobrovolnice. Wakefield– pro své obyvatele známý jako podpaží Yorkshiru– bylo jediné místo, které odpovědělo. Měli pro mě projekt. Nebylo to placené, ale mně to bylo jedno. Měla jsem vplánu sama snížit kriminalitu atady byla příležitost, jak dostat do životopisu opravdové zkušenosti. Kromě toho jsem dostávala podporu 36 liber týdně, akdybych se zúčastnila pracovního školení, dostala bych ktomu ještě deset liber navíc. Koupila jsem si nový oblek vC&Aanašla jsem si ošuntělý byteček nad čínským bistrem. Dámy apánové, jsem tady.

Průměrný vězeň vHMP Wakefield byl starší než ta hlučná parta ve Strangeways aměl si odsedět mnohem delší dobu. Neobtěžovali se na mě pokřikovat avětšinou by si to ani nedovolili– úroveň institucionální kontroly byla příliš silná. Mluvíme tu ovězních kategorie AaB, tedy těch, které opravdu nemáte nechat utéct. (Vězni kategorie Avyžadují maximální ostrahu, protože jejich útěk by byl velmi nebezpečný pro veřejnost nebo národní bezpečnost. Osoby na seznamu B představují relativně menší nebezpečí, ale stejně jim to nechcete usnadňovat.) Sexuální delikventi tvořili přibližně 10 procent všech vězňů ve Spojeném království, ve Wakefieldu ale tvořili většinu. Mnozí znich patřili ktěm nejproslulejším anejodsuzovanějším pachatelům. Právě ztoho důvodu jsou novináři tímto místem posedlí. Vmédiích se mu stále říkává Sídlo příšer.

Příšery mě vdětství děsily. Můj otec mě jednou nechal vzhůru dlouho do noci, abych se mohla dívat na Netvor zČerné laguny (jsem dítě sedmdesátých let minulého století, všechny mé kulturní odkazy pocházejí ztelevize). Moje máma měla noční směnu vpsychiatrické léčebně, takže nám nemohla připomenout, že to je opravdu špatný nápad. Nevím, proč si myslel, že se mi to bude líbit, potom co mě museli vyvést zkina během prvních deseti minut promítání E. T. Mimozemšťan, protože jsem se bála malého mimozemšťánka. Zvládla jsem asi tři minuty Černé laguny, než se dostavil děs. Zvody se vynořila šupinatá ruka splovacími blánami, ale tělo nebylo vidět. Ruka se zas pomalu ponořila pod hladinu avpísku zůstaly jen stopy po drápech. Nějak mi přišlo děsivější nevědět, co je ktomu pařátu připevněno, než vidět celého netvora. Během těch prvních minut hororu zpadesátých let jsem možná začala tušit, že nebezpečné věci nejsou vždycky na očích.

*

Ve Wakefieldu bylo vězení už od 16. století, ale většina stávajících budov je viktoriánská: dlouhé, víceúrovňové galerie cel, uspořádané ve tvaru hvězdice kolem centrálního uzlu. Představte si to jako rozbitý hodinový ciferník. Věznice sradiálním uspořádáním byly inspirovány „panoptikem“ Jeremyho Benthama, anglického filozofa z18. století. Podle jeho představy může vtakto postavené budově všechny cely snadno kontrolovat jeden hlídač stojící uprostřed. Vězni tak měli cítit tíhu neustálého případného dohledu, což mělo mít pozitivní dopad na jejich chování. Vpraxi se samozřejmě ví, že není možné sledovat všechny astále, apokud máte vplánu nějakou neplechu, prostě si vcele počkáte na vhodný okamžik. Když jsem tam pracovala, nebylo nijak neobvyklé, že se občas pod okny na vnější zdi bloku Aobjevil mrtvý holub. Vězni je krmili skrz otvory, které se vprůběhu let vylámaly. Apak, když na ně přišla chuť, jim zlomili vaz azbytek nechali na gravitaci, nejlépe zrovna ve chvíli, kdy pod nimi procházel zaměstnanec věznice.

Wakefieldský tým psychologů mi nabídl, abych se zapojila do jejich výzkumného projektu avyzpovídala všechny vězně, kteří sexuálně napadli azabili nějakou ženu. Měla jsem zjistit, jak kútoku došlo ajak se znásilníka stal vrah. Mým úkolem bylo shromáždit informace, které by se mohly později analyzovat pomocí typologie pro sexuální násilníky: zda si kompenzovali sexuální nedostatečnost, hrál tam roli vztek, snaha ozískání pocitu moci akontroly, sadismus nebo oportunismus. Informace, které jsem shromáždila, měly pomoci vypracovat návod pro ženy, jak se chovat při sexuálním útoku. Princip měl být, že vokamžiku, kdy je žena fyzicky apsychicky přemožená násilníkem, by mohla rychle identifikovat typ útočníka anějakým způsobem upravit své chování, aby se vyhnula možnému zabití.

Je dost zarážející, že jim tato práce přišla vhodná pro mladou absolventku bez výcviku azkušeností. Obtížně pochopitelné je také, že to někdo považoval za vhodné téma výzkumu, ikdyž to zjevně klade odpovědnost za míru závažnosti útoku na oběť, ane na násilníka, který na ni brutálně útočí. Dovedu si představit ten leták, který byste si mohli vyzvednout vordinaci lékaře: „Dámy! Nenechte se zavraždit kvůli své žalostné nevědomosti! Vždycky jsme doporučovali, abyste se nenechaly znásilnit, ale pokud se to stane, postupujte podle tohoto praktického návodu.“

Ještě před začátkem projektu jsem prošla běžným vstupním školením pro civilní zaměstnance věznice. Byla to celkem rutina: týden prohlídek arozhovorů. Většina se týkala praktických záležitostí, jako je umístění toalet, co se má dělat při požárním cvičení ajak nosit klíče (bezpečně připevněné řetízkem kopasku, nejlépe vpouzdře, adlaní zakrývat kousek, který se zasouvá do zámku, pokud je držíte na dohled od vězně). Celý týden, nezávisle na tom, kde aským jsem zrovna byla, jsem slýchala ofilozofii Wakefieldu. Bylo to jako školní motto, něco, kčemu se tam všichni hrdě hlásili. Nešlo ale ochrabrost nebo odvahu tváří vtvář nepřízni osudu, bylo to spíše ospolečném dodržování jednoho jednoduchého předpokladu. Jak mi bylo opakovaně sděleno, celé to bylo o„my aoni“.

Zdálo se, že se všichni aktivně snaží udržovat stav pseudomorální války. Na jedné straně vězni: síla zla, kterou je třeba nesnášet apřemoct. Na druhé straně vězeňští dozorci: požehnaní, nezpochybnitelní. Bylo to uspořádání, které odpovídalo zjednodušeným představám odobrých azlých lidech, které jsem nabyla při sledování filmů sbabičkou. Ve skutečnosti to ale nebylo nijak mírumilovné uspořádání. Byl to pravý opak toho, čemu se dnes říká „dynamická“ nebo „vztahová bezpečnost“, kde se všichni snaží spolu vycházet. Bublající napětí mezi dozorci avězni bylo cítit ve vzduchu avztahy byly na bodu mrazu. Jen týden před mým nástupem jednoho dozorce při ranní kontrole pořezali břitvou připevněnou ke konci zubního kartáčku.

Projevit nadšení pro rehabilitaci vězňů nebo naznačovat, že nejsou na odpis, znamenalo být na špatné straně, zradit. Jeden vězeňský dozorce mě vážně varoval, že všichni místní psychologové jsou praštění sluníčkáři. Jo, ataky lesbičky.

Dychtivě jsem se pustila do práce na svém projektu. Dostala jsem seznam příjmení ačísel vězňů, co si odpykávali trest za vraždu ženy, znásilnění nebo sexuální napadení. Dostala jsem dotazník, vpodstatě seznam všech sexuálních anásilných činů, které lze ženě provést. (Některé znich, například vykuchání, jsem si do té doby nespojovala se sexuálními praktikami). Musela jsem snimi projít seznam otázek aptát se, jestli udělali to či ono, akdyž jsem dostala kladnou odpověď, tak jsem se jich musela doptat, jak se jejich oběť zachovala aprozkoumat, jaké další možné reakce ztoho mohly vyplynout.

Byl to velmi dlouhý dotazník, každý rozhovor trval více než hodinu apůl, aptát se mužů, natož odsouzených vězňů, na tak explicitní otázky mi bylo přinejmenším trapné. Procházela jsem otázku po otázce avěděla jsem, že se červenám, ale stejně jsem se snažila být „vprvní řadě psycholožka ateprve potom žena“, což byla poněkud neurčitá amatoucí rada, kterou jsem dostala od jednoho nadřízeného.

Některé pohovory byly obtížnější než jiné. Jeden muž mi řekl, že ženě ukousl bradavku– rozzuřilo ho, že se nebránila, zatímco ji znásilňoval. Podle něj to byl důkaz, že se jí jeho útok líbil, aproto byla „děvka“. Výzkumy říkají, že nejméně 70 procent obětí znásilnění strne, akdybych se sním dnes setkala vprofesním kontextu, tak bychom si mohli ojeho úvahách upřímně pohovořit.[3] Tehdy jsem ale nevěděla, jak na to reagovat. Instinktivně jsem zvedla ruku, abych si zakryla prsa. Včas jsem se ale zastavila, zapsala si jeho odpověď apokračovala kdalší otázce. Jiní mi to chtěli schválně ztížit, když mě žádali, abych jim podrobněji vysvětlila, co říká klinický jazyk dotazníku. („Co znamená digitálně proniknout, slečno?“) Znuděným asexuálně deprivovaným vězňům musela moje sezení připadat jako bezplatné volání na linku pro dospělé spíž než jako seriózní výzkum. Hodili mě do vody bez rukávků anechali plavat mezi žraloky.

Na práci svězni jsem alespoň měla nějaký scénář. Na komunikaci sněkterými kolegy bych ho taky bývala potřebovala. Během druhého týdnu rozhovorů jsem se vydala do hlavní kanceláře apožádala úředníka za stolem, mrzutého aponěkud obézního muže, opoplašné zařízení proti znásilnění (něco jiného než obyčejné osobní zařízení, které měli zaměstnanci kdispozici). Obrátil se na ostatní úředníky ařekl: „Myslíte si, že vás dneska někdo znásilní? Ta holka si myslí, že ji dneska znásilní, chlapi.“ Pak chtěl, abych mu odevzdala boty, jestli chci ten alarm, protože moje konzervativní boty na podpatku zjevně měly vězně přivádět ksexuálnímu šílenství. Odešla jsem sprázdnou apálícíma očima, ale aspoň jsem uhájila boty. Jakmile jsem odešla dostatečně daleko, propukla jsem vpláč.

Kdybych mohla svému 21letému já opráci ve Wakefieldu něco poradit, bylo by to, aby si všímalo varovných znamení, která na mě mávala jako obří reklamní cedule na hlavní třídě. Moje touha odvést dobrou práci ale zastínila všechny mé plíživé pochybnosti. Byl jsem tak nadšená, že začínám svou kariéru. Kdybych ukázala, co jsem tehdy mylně považovala za slabost, nebo ještě hůř, kdybych si začala stěžovat, mohlo to znamenat konec mého tamějšího působení.

Po několika týdnech si mě vzal jeden laskavější vězeňský dozorce stranou atiše mě upozornil, že rutinní kontrolu, kterou jsem podstupovala každé ráno aběhem níž mi mužský dozorce přejížděl rukama po celém těle údajně proto, aby zkontroloval, zda jsem si do práce nepřinesla mačetu, ostatní zaměstnankyně nepodstupovaly. Vlastně ji kromě mě nepodstupoval nikdo.

Vuších mi začalo zvonit. Dnes bychom to nazvali přinejmenším sexuálním obtěžováním. Ale já jsem si tehdy ještě nezvykla na pojem mizogynie, arozhodně jsem nebyla dostatečně asertivní, abych zní někoho obvinila. Byl to Yorkshire v90. letech, to vhospodách běžně bývaly vneděli odpoledne striptérky. Ještě ani nebyly hashtagy, natož pak #metoo. Když se mě znovu pokusili prošacovat, zatnula jsem zuby avysmála jsem se jim. Instinkt mi říkal, že by mi neprospělo ukazovat, jak málo vtipné mi to přijde.

Ve Wakefieldu se nachází Vysoká škola vězeňské služby. Je to školicí středisko oddělené od věznice, apro mnoho lidí tam je bachařina rodinná tradice, nebo dokonce poslání, které jim dodává pocit moci. Když vroce 2004 vyšla zpráva hlavního inspektora vězeňství Jejího Veličenstva, HMP Wakefield vní byla popsána jako „nadměrně kontrolovaná“ stím, že někteří bachaři projevovali neúctu kvězňům. Nebyla jsem překvapená.

Přišlo mi, že hlavně mladší dozorci se považovali za prince– věznice byla jejich hrad aoni měli všechno pod palcem. Často byli opálení zmístního solária, nikoli zdusného podnebí věznice. Vždycky si tam skočili opolední pauze avraceli se odva odstíny tmavší, než když odcházeli. To vše bylo součástí jejich rituálů, kterými se snažili přilákat dámskou pozornost. Říkalo se, že chodí popíjet na Zlatou míli, barovou ulici ve Wakefieldu avodí si dívky na vězeňské parkoviště, aby snimi měli sex pod periferními bezpečnostními kamerami. To aby ikolegové na noční měli nějakou zábavu. Když se opár let později tohle všechno dostalo do zpráv, nepřekvapilo mě to. Jen jsem si říkala, proč jsem tehdy neviděla, že to je stejně problematické chování jako to, okterém jsem se bavila svězni.

*

Někteří zaměstnanci mě začali zvát na rande. Později jsem se dozvěděla, že se sázeli, kdo mě dostane do postele jako první. Můj příchod do tohoto převážně mužského zařízení, kde každá žena byla něco nového, vyvolal rozruch.

Jeden zfavoritů skurzem 3:1 aprvní, kdo mě oslovil, byl starší dozorce na křídle C (ve vězení bylo všechno ohierarchii, dokonce ito, kdo bude spát snováčky): dozorce John Hall. Poprvé mě oslovil, když jsem si pročítala poznámky varchivu, kde se uchovávaly informace ovězních. Byly tu výstřižky ztisku, kázeňská provinění arozsudky, stížnosti, korespondence věznice srodinnými příslušníky, prostě všechno, co se považovalo za důležité. Některé složky obsahovaly ifotografie zmísta činu, které vězňům byly zabaveny, když byli přistiženi, jak je nabízeli ostatním ksebeukájení nebo se jimi chlubili.

*

Musíme si přiznat, že mezi nimi anámi nelze narýsovat dělicí čáru. Neexistuje žádné oni amy. Jsme to jen my.